Справа № 640/27152/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУ ПФУ в м. Києві, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 23.09.2020 №2600-0314-8/134580 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу періоди роботи у ПАТ "Київенергоремонт" з 23.07.1987 по 20.04.1993, у АТ «К.Енерго» з 06.05.1993 по 26.11.2004, у ПАТ «Укрвторчормет» у період з 13.12.2004 по 13.07.2006, а також період навчання за професією електрозварювальника в Середньому професійно-технічному училищі №41 м. Києва з 13.01.1987 по 02.07.1987;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з 08.09.2020.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно не зарахував до стажу вказані періоди роботи та безпідставно відмовив у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.08.2021 адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2 відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язано ГУ ПФУ в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.09.2020 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 із зарахуванням до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періоду навчання ОСОБА_1 з 13.01.1987 по 02.07.1987, а також періоди роботи ОСОБА_1 з 23.07.1987 по 20.04.1993, з 06.05.1993 по 26.11.2004 та з 13.12.2004 по 13.07.2006;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ГУ ПФУ в м. Києві подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач зазначає, що необхідною умовою для призначення пенсії на пільгових умовах є надання особою усіх необхідних документів, зокрема уточнюючої характер роботи довідки та документів, що підтверджують проведення атестації робочого місця.

Разом з тим, позивач звертаючись до відповідача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 не надав необхідних документів, які підтверджували пільгові умови праці, а саме уточнюючої довідки із зазначенням: періодів роботи; професії або посади; характеру виконуваної роботи; розділу, підрозділу, пункту, найменування Списків, якими передбачено ці роботи, посади; первинних документів за час виконання роботи, на підставі яких видано таку довідку; а також копії наказів про проведення атестації робочого місця.

Відповідач наголошує на тому, що за відсутності зазначених документів органи Пенсійного фонду позбавлені можливості зарахувати стаж особи до пільгового та відповідно прийняти рішення про призначення пенсії на пільгових умовах.

Отже, ураховуючи, що подані позивачем документи не підтверджують наявність у нього необхідного стажу для призначення пенсії на пільгових умовах, оскаржувані дії відповідача є правомірними.

Водночас суд першої інстанції зазначеного не врахував, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.

У свою чергу, позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком на пільгових умовах, також подав апеляційну скаргу.

На обґрунтування своєї апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність доказів звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії.

На переконання позивача, зобов`язання відповідача здійснити повторний розгляд заяви позивача про призначення пенсії не відповідає критерію ефективного засобу правового захисту та не забезпечує відновлення його порушеного права у повній мірі.

Таким чином, позивач уважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є необґрунтованим і має бути скасованим у цій частині.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що з копією трудової книжки ОСОБА_1 у нього наявний наступний трудовий стаж на посададах:

- у період з 23.07.1987 по 20.04.1993 електрозварником ручної зварки у Оредному підприємстві "Київенергоремонт";

- у період з 06.05.1993 по 26.11.2004 газоелектрозварником у підприємстві Київських теплових мереж;

- у період з 13.12.2004 по 13.07.2006 електрогазозварник у Закритому акціонерному товаристві "Київвтормет".

На підставі атестації робочих місць професія за умовами праці має право на пільгове пенсійне забезпечення по Списку №2 (наказ від 18.07.2000 №90).

08 вересня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Разом з тим ГУ ПФУ в м. Києві, листом від 23.09.2020 №2600-0314-8/134580 повідомило позивача про відмову в задоволенні його заяви, посилаючись на відсутність у нього необхідного для призначення пенсії пільгового стажу.

На обґрунтування вказаної відмови ГУ ПФУ в м. Києві зазначило про відсутність підстав для зарахування до пільгового стажу страхового стажу позивача за період з 23.07.1987 по 20.04.1993, з 06.05.1993 по 26.11.2004, з 13.12.2004 по 13.07.2006, а також період навчання за професією електрозварювальника в Середньому професійно-технічному училищі №41 м. Києва з 13.01.1987 по 02.07.1987.

Уважаючи відмову відповідача у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не зарахував до пільгового стажу позивача вказані періоди його трудової діяльності, оскільки пільговий характер страхового стажу ОСОБА_1 підтверджується усіма необхідними документами, копії яких наявні у матеріалах справи. Водночас, визначаючись щодо наявності підстав для відмови у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції вказав на відсутність можливості перевірити факт дотримання позивачем вимог порядку звернення із заявою про призначення пенсії.

Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що лист ГУ ПФУ в місті Києві, яким позивача повідомлено про відмову у призначенні пенсії не відповідає ознакам акта індивідуальної дії, у зв`язку із чим належним способом захисту прав позивача є саме зобов`язання відповідача здійснити повторний розгляд заяви ОСОБА_1 .

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

За змістом пункту 2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з пунктом «б» частини 1 статті 13 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість у яких надає право на пенсію за віком на пільгових умовах» від 16.01.2003 № 36 особи, що виконують роботу, яка підпадає під Список №1 або Список №2, мають право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Пункту 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, який затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383, установлено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються списки, що були чинні на період роботи особи.

Отже необхідною умовою для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у списку №2.

Водночас за правилами застосування Списку №2, визначеними у наведених вище правових нормах, якщо пільгова робота виконувалася до 31 грудня 1991 року, то застосовується Список № 2, затверджений постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року № 1173; якщо виконання пільгової роботи продовжувалося після 01 січня 1992 року або розпочато після цієї дати, але не більше як до 11 березня 1994 року, то застосовується Список № 2, затверджений постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року № 10; якщо пільгова робота продовжувалася після 11 березня 1994 року або розпочата після цієї дати, але не більше як до 16 січня 2003 року, то застосовується Список №2, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року № 162.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Питання призначення пенсій на пільгових умовах згідно зі Списками №1 деталізоване у Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383 (далі - Порядок № 383).

Пунктом 10 Порядку №383 визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Під час розгляду цієї справи по суті судом першої інстанції установлено, що згідно з трудовою книжкою № НОМЕР_1 ОСОБА_1 працював на посаді електрозварника ручної зварки у Оредному підприємстві "Київенергоремонт" у період з 23.07.1987 по 20.04.1993, на посаді електрогазозварника у підприємстві Київських теплових мереж у період з 06.05.1993 по 26.11.2004 та на посаді електрогазозварника у Закритому акціонерному товаристві "Київвтормет" у період з 13.12.2004 по 13.07.2006.

За змістом пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України та Міністерством фінансів України.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що посилання відповідача на неможливість включення до пільгового стажу спірного періоду праці позивача в зв`язку з відсутністю уточнюючої довідки є безпідставними, оскільки наявний трудовий стаж позивача на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, на посадах, які відносяться до списку №2 підтверджено записами в трудовій книжці, яка є основним документом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 вересня 2018 року, справа №569/15635/16-а.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з боку відповідача відсутні будь-які зауваження щодо правильності заповнення трудової книжки позивача чи наявності інших обставин, які б могли викликати обґрунтовані сумніви у достовірності зазначених у ній даних.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправного не зарахування відповідачем вказаних періодів до пільгового стажу позивача, з посиланням на відсутність уточнюючих довідок.

Поряд з цим судом також установлено, що право позивача на віднесення його трудового стажу за спірний період до стажу, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, підтверджено за результатами здійснення атестації робочого місця, що підтверджується наказами ПАТ "Укрвторчормет" від 18.07.2000 №90 та від 31.05.2006 № 277, наказом ПрАТ "Київенергоремонт" від 31.01.1992 № 31.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем документи підтверджують його право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо протилежного є безпідставними.

Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо безпідставного стягнення судом першої інстанції судового збору, з посиланням на положення статті 73 Закон №1058-IV, оскільки вказана норма не підлягає застосування у цих правовідносинах.

Окрім цього, колегія суддів критично ставиться до доводів відповідача з приводу того, що вирішення питання про зарахування стажу, призначення і виплату пенсії відносяться до виключних дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду, оскільки у випадку наявності у особи необхідного пільгового стажу та звернення її за призначенням пенсії відповідний орган позбавлений можливості діяти на власний розсуд та зобов`язаний прийняти рішення про призначення пенсії цій особі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4 частини другої статті 245 КАС передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (частина четверта статті 245 КАС.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, і це прямо вбачається зі статті 245 КАС.

При цьому, аналіз викладених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у тому числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм КАС України, зокрема у випадку, коли останній вправі діяти на власний розсуд.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку, дійсно, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним. Отже, у такому випадку буде відсутнім факт невиконання обов`язку та, відповідно, факт порушення прав позивача.

Натомість, у цій справі, суд першої інстанції помилково вважає повноваження відповідача дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняття рішення про призначення пенсії.

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - призначати чи відмовляти призначенні особі пенсії за віком на пільгових умовах.

Таким чином, повноваження відповідача у межах спірних правовідносин не є дискреційними, оскільки при їх реалізації відповідач не має право діяти на власний розсуд.

Що стосується висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначати позивачу пенсію за віком на пільгових умовах, суд першої інстанції зазначив, що лист ГУ ПФУ від 23.09.2020 №2600-0314-8/134580, яким позивача повідомлено про відмову у призначенні пенсії, не має ознак акта індивідуальної дії.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутня заява позивача про призначення пенсії та подані разом з нею документи, а тому суд позбавлений можливості перевірити повноту пакету документів, поданих ОСОБА_1 та як наслідок з`ясувати наявність підстав для призначення пенсії.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що за вказаних обставин належним та ефективним способом захисту права позивача буде зобов`язання відповідача здійснити повторний розгляд відповідної заяви.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та уважає за необхідне зазначити таке.

Як убачається з матеріалів справи, а саме з указаного листа, відповідач повідомив позивача про те, що ГУ ПФУ в місті Києві розглянуло подану ним заяву від 08.09.2020 №5693 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та прийняло рішення про відмову у її задоволенні.

На обґрунтування підстав для відмови відповідач посилався на відсутність у позивача необхідного для призначення пенсії пільгового стажу, у зв`язку із тим, що конкретні періоди страхового стажу позивача не враховані як такі, що дають право призначення пенсії на пільгових умовах.

При цьому у вказаному листі чітко зазначено про причини та мотиви з яких відповідачем не було зарахованого конкретний період страхового стажу до пільгового.

Отже, у вказаному листі фактично відтворено зміст і мотиви оскаржуваної позивачем відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах.

Відмова відповідача у задоволенні заяви позивача із вказаних мотивів і є підставою для звернення позивача до суду з адміністративним позовом та одночасно предметом позовних вимог, яким суд має надати оцінку.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неможливості перевірити правомірність дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії через відсутність у листа ГУ ПФУ у місті Києві ознак акта індивідуальної дії.

Водночас суд першої інстанції надавши належну правову оцінку мотивам, якими керувався відповідача під час прийняття рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах відповідно до Списку №2.

Поряд з цим, визначаючись щодо наявності підстав для задоволення позовних вимогу про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах колегія суддів зазначає наступне.

Для цілей застосування частини першої статті 2 КАС та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), дискреція адміністративного суду поширюється на вибір найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Установивши неправомірність відмови у призначенні пенсії, суд першої інстанції прийняв рішення про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача.

Однак, на переконання колегії суддів суду апеляційної інстанції, такий спосіб захисту не є цілком ефективним з точки зору частини першої статті 2 КАС України та статті 13 Конвенції та не виключає можливі подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень у питанні призначенні пенсії позивачу.

З точки зору суду апеляційної інстанції належним та цілком ефективним способом захисту порушених прав позивача у даному випадку є визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах та зобов`язання здійснити таке призначення.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність порушеного відповідачем права позивача на призначення пенсії, однак, дійшовши помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення цієї позовної вимоги, отже обрав неефективний спосіб захисту.

За таких обставин, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас суд першої інстанції під час розгляду цієї справи вказаного дотримався не в повній мірі, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке підлягає скасуванню.

За правилами статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини другої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Ураховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог у цій частині.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та відмови у задоволенні позовних вимог про призначення пенсії скасувати.

Прийняти у цій частині постанову, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з 08.09.2020 р.

В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.П.Мельничук

Суддя О.М.Оксененко