Справа № 640/19272/21
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року м. Київ № 640/19272/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів: Кармазіна О.А., Катющенка В.П., при секретарі судового засідання Новик В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаКабінету Міністрів України Міністерство освіти і науки України
про визнання протиправним і нечинним нормативно-правового акту в частині, зобов`язання вчинити дії,
за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

від відповідача - Трембача О.С.,

від третьої особи - Кострійчука В.В.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просить:

- визнати протиправним та нечинним п. 1 ч. 13 Положення про заклад дошкільної освіти, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 №86 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 2003 р. №305»;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України встановити п. 1 ч. 13 Положення про заклад дошкільної освіти (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 №86) у редакції: «Відрахування дитини з дошкільного навчального закладу державної та комунальної форми власності може здійснюватись: за бажанням обох батьків або осіб, які їх замінюють».

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що оскаржувані положення не відповідають ст.ст. 24, 51 Конституції України, ст.ст. 141, 151, ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України та є дискримінаційними до одного з батьків, згідно із Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», а також порушують баланс в частині рівності прав та обов`язків батьків, встановлений ч. 3 ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання, а також встановлено сторонам строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Під час підготовчого провадження судом вжито заходи, передбачені положеннями ст. 180 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема ухвалою суду від 16.08.2021 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерство освіти і науки України, якому встановлено строк для надання пояснень щодо позову. З урахуванням викладеного, судом ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У призначене на 27.10.2021 судове засідання з`явились представники осіб, які беруть участь у справі.

Так, позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням «заперечень на відзив».

Представник відповідача, у свою чергу, проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, вказаних у відзиві, згідно з яким, Постанова від 27.01.2021 №86 винесена Кабінетом Міністрів України правомірно та у межах наданих останньому повноважень. При цьому, представником відповідача наголошено на тому, що у контексті ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» приписи Постанови від 27.01.2021 №86 в оскаржуваній частині спрямовані саме на захист дітей від можливих маніпуляцій одним з батьків, враховуючи можливе погіршення шлюбних/ сімейних відносин між батьками. Також, як зазначено у відзиві, п. 1 ч. 13 Положення про заклад дошкільної освіти, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 №86, у законодавчо встановленому порядку не конституційним не визнавався, а тому підстави стверджувати про неконституційність останніх відсутні, з урахуванням того, що під час антидискримінаційної експертизи проекту Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 №86 встановлено відсутність прямої та непрямої дискримінації. На додаток, представником відповідача зауважено, що Постанова Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 №86 набрала чинності 10.02.2021, у той час як дитина позивача відрахована з дошкільного навчального закладу 06.11.2020, тобто раніше, що свідчить про відсутність у позивача порушеного права.

Представник третьої особи у поясненнях щодо позову вказав, що оскаржувані положення прийнято відповідно до пропозиції Уповноваженого Президента України з прав дитини, а у силу ст.ст. 9 та 54 Сімейного кодексу України, дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вважаються такими, що вчинені за згодою другого з подружжя, а батьки дитини можуть врегульовувати свої відносини за домовленістю (договором).

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 27.10.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши наявні у матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, відзив, пояснення третьої особи щодо позову та «заперечення на відзив», оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, на виконання ст. 13 Закону України «Про дошкільну освіту» Постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2003 №305 затверджено Положення про заклад дошкільної освіти (надалі - Положення №305).

У редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2015 №530 п. 12 Положення №305 викладено у наступній редакції: «Відрахування дитини з дошкільного навчального закладу державної та комунальної форми власності може здійснюватись за бажанням батьків або осіб, які їх замінюють».

У той же час, згідно з пп. 1 п. 13 Положення №305 у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 №86, відрахування вихованців з державного (комунального) закладу дошкільної освіти може здійснюватися за заявою одного з батьків або іншого законного представника дитини, що подавав заяву про зарахування (крім випадків, коли рішенням органу опіки та піклування або суду місце проживання дитини визначено з іншим із батьків).

На підставі викладеного, вважаючи власні права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень врегульовано положеннями ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, правила якої, згідно з п. 1 ч. 1 останньої, поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності (ч. 3 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч. 9 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Так, нормативно-правовим актом, який визначає правові, організаційні та фінансові засади функціонування і розвитку системи дошкільної освіти, яка забезпечує розвиток, виховання і навчання дитини, ґрунтується на поєднанні сімейного та суспільного виховання, досягненнях вітчизняної науки, надбаннях світового педагогічного досвіду, сприяє формуванню цінностей демократичного правового суспільства в Україні, є Закон України «Про дошкільну освіту».

Приписами ч. 2 ст. 13 Закон України «Про дошкільну освіту» визначено, що установчі документи розробляються відповідно до Конституції України, Закону України «Про освіту», цього Закону, Положення про заклад дошкільної освіти, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Отже, саме на виконання положень Закону України «Про дошкільну освіту» Кабінетом Міністрів України затверджено Положення №305, зокрема й у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.2021 №86.

У свою чергу, положення Сімейного кодексу України визначають засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ст. 151 Сімейного кодексу України).

Приписами ч.ч. 1-4 ст. 157 Сімейного кодексу України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (ст. 158 Сімейного кодексу України).

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (ч. 1 ст. 159 Сімейного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У силу ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Порядок і розміри відшкодування витрат на перебування дитини в прийомній сім`ї, сім`ї патронатного вихователя, дитячому будинку сімейного типу, будинку дитини, дитячому будинку, дитячому будинку-інтернаті, школі-інтернаті чи іншому закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлюються законодавством.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

У разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоров`ю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом. Медичні працівники у разі критичного стану здоров`я дитини, який потребує термінового медичного втручання, зобов`язані попередити батьків або осіб, які їх замінюють, про відповідальність за залишення дитини в небезпеці.

При цьому, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю (ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

З аналізу викладених законодавчих положень вбачається, що за загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Водночас, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, або за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Якщо ж той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

У контексті з викладеним суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що приписи Постанови від 27.01.2021 №86 в оскаржуваній частині спрямовані саме на захист дітей від можливих маніпуляцій одним з батьків, враховуючи можливе погіршення шлюбних/ сімейних відносин між батьками. Разом з тим, у разі реального порушення прав одного із батьків на участь у спілкуванні та вихованні дитини, така особа не позбавлена права на звернення до органу опіки та піклування або до суду з метою захисту своїх прав.

Натомість, оскаржувані приписи Положення №305 самі по собі не створюють перешкод для одного з батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною, про що додатково свідчать висновки Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи проекту Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 2003 р. №305» в частині оцінки відповідності проекту акту законодавства принципу недискримінації (антидискримінаційна експертиза).

Суд також звертає увагу, що п. 1 ч. 13 Положення №305 в оскаржуваній редакції у законодавчо встановленому порядку не конституційним не визнавався, а тому підстави стверджувати про неконституційність останніх відсутні.

Крім того, у силу ч. 2 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

В обґрунтування наявного у позивача порушеного права останнім зазначено, що дитину позивача було відраховано з дошкільного навчального закладу №153 без його участі та відома, застосовуючи приписи Положення №305.

Проте, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, дитина позивача відрахована з дошкільного навчального закладу 06.11.2020, тобто раніше, ніж п. 1 ч. 13 Положення №305 в оскаржуваній редакції набрало чинності.

З урахуванням всього викладеного вище, суд вказує про відсутність підстав стверджувати про протиправність та нечинність п. 1 ч. 13 Положення №305 в оскаржуваній редакції, виходячи із заявлених підстав позову.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 КАС України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді О.А. Кармазін

В.П. Катющенко

Повний тест рішення підписано 06.12.2021.