Справа № 420/3211/21
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2021-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/3211/21
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року (суддя Завальнюк І.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 29.04.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірними дій щодо невчасної виплати грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

3 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 рр. та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.16 по 01.03.18;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки (590 днів) належних позивачу сум по день фактичного розрахунку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення, в розмірі 1000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.

На думку апелянта суд першої інстанції неправомірно застосував критерії зменшення розміру належного відшкодування.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 відповідно до наказу в/ч НОМЕР_2 (по особовому складу) від 06.06.2019 та наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.07.2019 звільнено з військової служби відповідно до підпункту "й" (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року по справі №420/4095/20, яке набрало законної сили 7 серпня 2020 року, визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 року ОСОБА_1 та щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.07.2019.

Суд зобов`язав в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 року та нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 11.06.2015 року по 17.07.2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.07.2019 року.

На виконання вищезазначеного судового рішення військова частина 26 лютого 2021 здійснила виплату на картковий рахунок ОСОБА_1 в розмірі 41 553,73 грн., що підтверджується випискою по картці / рахунку НОМЕР_3 .

Звернувшись до суду з даним позовом ОСОБА_1 , посилаючись на затримку розрахунку, вважає, що має право на стягнення з в/ч НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку (з 17.07.2019 по 26.02.2021).

Доказів подання військовою частиною до суду відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 років та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.16 по 01.03.18 в межах розглядуваного спору, так як оцінка оскаржуваної бездіяльності надана в межах розгляду іншого судового провадження.

Розраховуючи розмір середнього заробітку, який має сплатити військова частина ОСОБА_1 за час затримки виплати належних при звільнені позивачу сум, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення визначення розміру відповідальності за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 1000 грн.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Так, предметом спору в цій справі є стягнення з роботодавця на користь працівника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

До того ж, у вказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Саме суд має надати оцінку обставинам конкретної справи, врахувати, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки виплати, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, а також інші обставини справи, які можуть бути підставами для зменшення відповідного стягнення про що, власне, і зауважила Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах.

Аналіз наведеного переконливо свідчить, що зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, не є обов`язком суду, а правом, яке може бути застосовано виключно за певних умов.

Проте, з оскаржуваного рішення суду першої інстанції не вбачається надання жодної оцінки указаним критеріям для можливого зменшення розміру середнього заробітку, яку мав надати суд.

При вирішенні даної справи суд апеляційної інстанції враховує наступне.

З рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року по справі №420/4095/20, вбачається, що позивач виключений зі списків особового складу у липні 2019 року. Оскільки при звільнені з ним не було проведено остаточного розрахунку, він у квітні 2020 року був змушений звернутися до в/ч НОМЕР_1 з відповідною заявою, а у подальшому до суду.

7 серпня 2020 року набрало законної сили рішення суду у справі №420/4095/20, яким було зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 несплачені суми.

Ураховуючи, що рішення суду виконано 26 лютого 2021 року, у ОСОБА_1 виникло право на отримання відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При розгляді даної справи, військова частина своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Суд апеляційної інстанції, з метою з`ясуванні всіх обставин справи ухвалою від 27.07.2021 року витребував від в/ч НОМЕР_1 довідку про нараховане грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці перед звільненням із зазначенням розміру середньомісячного та середньоденного показника.

У зв`язку з відсутністю відомості про отримання відповідачем зазначеної ухвали, апеляційний суд 28 жовтня 2021 року повторно зобов`язав в/ч НОМЕР_1 надати суду довідку про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 , та надати довідку із зазначенням загального розміру належних при звільненні виплат.

Відповідно до інформації наявної на сайті Укрпошта, станом на 2 грудня 2021 року, відправлення з трек номером 444 з 05.11.2021 знаходиться у точці видачі/доставки.

З цього приводу варто відзначити, що за правилами частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно з частиною дев`ятою статті 80 КАС України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

З огляду на викладене та враховуючи у сукупності із обставинами даної справи: пасивну поведінку відповідача суб`єкта владних повноважень, яка не сприяє своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, що зв`язку з ненаданням відзиву на позовну заяву кваліфікується судом як визнання позову; дії позивача як працівника та відповідача, як роботодавця у спірних правовідносинах; висновки Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 29.11.1991 за заявою №12742/87 (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland) де Суд зазначив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною права власності, а тому вона мала усі підстави вважати так; колегія суддів вважає, що обставини даної справи, не дають підстав для застосування критерію зменшення розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права, та вважає, що у позивача є право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період затримки, але з 18 липня 2019 року (наступний день після звільнення) по 26 лютого 2021 року.

Отже адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог підлягає задоволенню.

Також апеляційний суд зазначає, що, оскільки доводи апеляційної скарги стосуються лише висновків суду першої інстанції щодо зменшення розміру належного відшкодування, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції переглядається у вказаній частині відповідно до частини першої статті 308 КАС України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року скасувати в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення, в розмірі 1000 грн., та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заборгованості з 18 липня 2019 року по 26 лютого 2021 року.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов