Справа № 420/13916/21
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2021 р.м. ОдесаСправа № 420/13916/21
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

09.09.2021 року;

Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чуб Катерини Олександрівни від 28.05.2021 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 123906,1 грн., винесену у виконавчому провадженні №56887938.

В обґрунтування позову зазначено, що на виконанні у Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебував виконавчий лист, виданий Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з позивача заборгованості. Виконавчий лист був повернутий стягувачу за його заявою. Виходячи з положень ст.ст. 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, позивач вказує, що за своїм призначенням виконавчий збір є винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішень за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення; виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми, розмір виконавчого збору розраховується з фактично стягнутої суми. З огляду на те, що кошти за виконавчим документом стягнуті не були, примусове виконання рішення суду не відбулось, а виконавчий лист повернутий за відповідною заявою стягувача, винесення оспорюваної постанови відбулось необґрунтовано та неправомірно, що є безумовною підставою для її скасування.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправною та скасував постанову старшого державного виконавця Вiддiлу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чуб Катерини Олександрівни від 28.05.2021 року, винесену у виконавчому провадженні № 56887938, про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 123906,10 грн.

Проаналізувавши положення ч. 1 ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 10, ч.ч. 1, 2 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27, п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 37, ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 8, п. 22 Розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим документом.

З огляду на те, що в межах виконавчого провадження грошових коштів стягнуто не було, суд першої інстанції визначив, що винесення оспорюваної постанови відбулось за необґрунтованих обставин та не у відповідності до законодавства, що є безумовною підставою для задоволення позову та скасування постанови державного виконавця.

В апеляційній скарзі Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що загальні правила стягнення виконавцем виконавчого збору та винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується, визначаються ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII. При цьому, ч. 3 ст. 40 зазначеного Закону є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила, встановлені ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону, застосуванню не підлягають. Наполягаючи на правомірності свого рішення, апелянт вказує, що Законом України від 02.06.2016 року №1404-VIII не виключається обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору після завершення виконавчого провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону, навіть за відсутності стягнень за виконавчим документом та заходів примусового виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, на виконанні Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебував виконавчий лист №1522/12531/12, виданий 05.02.2014 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» грошової суми у розмірі 1239061,04 гривень.

Постановою заступника начальника відділу Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Віннічук В.В. від 01.08.2018 року відкрито виконавче провадження ВП №56887938 з виконання вказаного виконавчого листа.

У постанові визначений обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно, попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 123906,1 грн.

В межах виконавчого провадження ВП №56887938 виконавцем винесено постанову від 03.08.2018 року про арешт майна боржника, направлено запити щодо одержання інформації про боржника, його майно, доходи та кошти, здійснено вихід за адресою проживання боржника.

Також, 18.10.2018 року та 05.12.2018 року виконавцем направлялись на адресу АТ «УкрСиббанк» листи із вимогами повідомити, чи існує на сьогоднішній день заборгованість за виконавчим документом №1522/12531/12, виданим 05.02.2014 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк».

Необхідність одержання вказаної інформації обґрунтована тим, що зі змісту заяви боржника від 10.08.2018 року стало відомо, що 12.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені Договір факторингу №1 та Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області 12.12.2014 року за реєстровим №5207-5208, згідно яких право вимоги за вищевказаним Кредитним договором та Договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

ТОВ «Кей-Колект» реалізувало своє право та задовольнило вимоги іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку», яке відбулось 02.02.2017 року і на підставі чого зобов`язання за кредитним договором припинено.

Аналогічне за змістом звернення направлялось державним виконавцем і у 2019 році.

Також, у зв`язку із перебуванням у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області на примусовому виконанні виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_1 коштів, заступником начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби вирішено питання щодо передачі цього виконавчого провадження.

Вказані виконавчі дії оформлені постановою заступника начальника Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 13.03.2019 року ВП №56887938.

19.03.2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області винесено постанову про прийняття виконавчого провадження №56887938 з примусового виконання виконавчого листа №1522/12531/12, виданого Приморським районним судом м. Одеси 05.02.2014 року.

19.03.2021 року АТ «УКРСИББАНК» подало виконавцю заяву (від 19.02.2021 року вих. №25-6/141) про повернення виконавчого листа №1522/12531/12, виданого 05.02.2014 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 1239061,04 грн.

28.05.2021 року старшим державним виконавцем Вiддiлу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в межах виконавчого провадження ВП №56887938 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно із п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону «Про виконавче провадження».

Також, 28.05.2021 року старшим державним виконавцем Вiдділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову ВП №56887938 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 123906,10 грн.

Під час прийняття вказаної постанови виконавець керувався ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та відсутністю факту стягнення з боржника виконавчого збору.

Не погоджуючись із правомірністю та обґрунтованістю рішення державного виконавця, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

05 жовтня 2016 року набув чинності Закон №1404-VIII, згідно якого примусове виконання рішень проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 7 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Частиною 2 ст. 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ (в редакції, яка діяла на момент відкриття виконавчого провадження) передбачалось, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ (в редакції, яка діяла на момент відкриття виконавчого провадження) та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, судом першої інстанції вірно зазначено, що на момент відкриття виконавчого провадження обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

З 27.08.2018 року, а саме із набранням чинності змін згідно Закону №2475-VIII від 03.07.2018 року), частина 2 ст. 27 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ передбачає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частиною 1 ст. 40 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ (в редакції, яка діяла як на момент відкриття виконавчого провадження, так і на момент виникнення спірних правовідносин) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що на момент прийняття спірної постанови виконавця редакція ст. 27 Закону №1404-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03.07.2018 року №2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин виконавчий збір визначається як обов`язковий платіж за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, розмір якого становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, а не з фактично стягнутої суми, як вважає позивач.

Разом з цим, виходячи з обставин справи, апеляційний суд враховує, що 10.08.2018 року в розпорядженні виконавця була інформація, повідомлена боржником, про укладення 12.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» Договору факторингу №1 та Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області 12.12.2014 року за реєстровим №5207-5208, та перехід права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки до ТОВ «Кей-Колект», реалізацію кредитором права та задоволення вимоги іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» 02.02.2017 року, у зв`язку із чим припинення зобов`язання за кредитним договором.

Повідомлені боржником обставини також підтверджуються наявним у матеріалах справи листом-повідомленням ТОВ «Кей-Колект» від 11.04.2018 року №11/04/18/2.

Перевірка виконавцем повідомлених боржником обставин здійснена в жовтні, грудні 2018 року та у 2019 році.

Правом, передбаченим ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», АТ «УКРСИББАНК» скористалось 19.03.2021 року, подавши виконавцю відповідну заяву.

Таким чином, підстави (умови), за наявності яких з боржника підлягає стягненню виконавчий збір, поставлено в залежність від правомірності звернення виконавчого документа до примусового виконання, своєчасності перевірки виконавцем повідомлених боржником обставин щодо припинення зобов`язання та вимоги стягувача про повернення виконавчого документа.

Як свідчать обставини справи, перебування виконавчого документа на примусовому виконанні не вплинуло на фактичність виконання рішення.

Сукупність обставин, що виникли в цій конкретній адміністративній справі, зумовлює враховувати, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VІІІ виконавче провадження визначається як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Основними засадами виконавчого провадження є, у тому числі: верховенство права; законність; справедливість, неупередженість та об`єктивність; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями (ст. 2 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ).

Частина 1 ст. 18 Закону України від 02.06.2016 року №1404-VІІІ зобов`язує виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Перевірка відповідності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень критеріям обґрунтованості і правомірності є основним завданням адміністративного суду, передбаченим у ст. 2 КАС України.

Аналізуючи спірні правовідносини, що виникли у цій справі, а також те, що на обставини щодо стягнення з позивача виконавчого збору вплинули як звернення із виконавчим документом (без обґрунтованості наявності таких підстав) і строк, протягом якого виконавцем перевірялись повідомлені боржником обставин щодо припинення зобов`язання за виконавчим документом, враховуючи, що завершення виконавчого провадження відбулось без фактичного виконання виконавчого документа у зв`язку із реалізацією виконавцем своїх функцій, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оспорювана постанова не може відповідати критерію обґрунтованості та правомірності, що є достатньою підставою для її скасування.

З огляду на те, що доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які можуть бути підставою для скасування судового рішення, не знайшли свого підтвердження, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 272, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

Т.М. Танасогло