Справа № 280/5102/21
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 280/5102/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.08.2021 року (головуючий суддя Татаринов Д.В.)

в адміністративній справі №280/5102/21 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 18.06.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення 31 грудня 2020 року повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні позивача з військової служби.

- стягнути з відповідача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 52 823,62 грн. Позов обґрунтовано тим, що з військової служби він був звільнений 31 грудня 2020 року, однак повний розрахунок грошового забезпечення з ним проведено лише 04 червня 2021 року виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 3625,10грн. тому вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2021 року по день фактичного розрахунку 04.06.2021 року. Позивач із посиланням на норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, вказує на обов`язок відповідача сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.08.2021 року позов задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення 31 грудня 2020 року повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 з військової служби;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_2 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 52 823 грн. 62 коп.

Рішення суду першої інстанції, обґрунтовано тим, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, відтак дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення 31 грудня 2020 року повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні позивача з військової служби є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначив, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд погодився з розрахунком наведеним позивачем та визначив середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 52823,62 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини 1 статті 117 КЗпП України є безпідставним. Зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється. Крім цього, ст.117 КЗпП не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. За наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розмінні ст.117 КЗпП України, є безпідставним.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 та наказом командиру командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 07 грудня 2020 року №836 звільнений у запас відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужити не менше 18 місяців з дати продовження дії контракт, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).

На дату звільнення із позивачем відповідач не провів остаточний розрахунок.

16 січня 2021 року відповідачем сплачено позивачу грошове забезпечення за грудень 2020 року у розмірі 28 604,53 грн.

12 лютого 2021 року відповідачем сплачено позивачу компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 33 307,89 грн.

04 червня 2021 року відповідачем сплачено позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 3625,10 грн. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем здійснено 04.06.2021 року в розмірі 3625,10грн. (індексація грошового забезпечення), то позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення з 01 січня 2021 року по день фактичного розрахунку 04 червня 2021 року в розмірі 52 823,62грн.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин застосовуються норми Конституції України, Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

Отже, при відсутності спору про розмір виплачуваних при звільненні сум, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Натомість, наявність спору щодо розміру виплачуваних при звільненні сум, не дає підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише починаючи з періоду коли вичерпано спір, тобто ухвалено судове рішення.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Водночас, частиною 2 статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже вказана норма регулює питання сплати відшкодування в разі повного або часткового задоволення позову щодо невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗПП.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач був звільнений 31.12.2020, однак на час звільнення позивача зі служби відповідачем не був здійснений в повному обсязі розрахунок з позивачем, а саме, не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

Питання про право позивача на індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, вирішено рішенням Запорізького окружного адміністративного суду 31.03.2021 у справі №280/749/21 та зобов`язано відповідача виплати позивачу індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року

Отже, позивач, шляхом звернення до суду (справа №280/749/21, рішення набрало законної сили 01.05.2021) довів, що йому при звільненні не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

На виконання вказаного рішення 04.06.2021 року позивач отримав виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року у розмірі 3 625,10 грн. (а.с. 13).

Слід зазначити, що індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач остаточний розрахунок отримав 04.06.2021 року, а саме виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в розмірі 3 625,10 грн. (без урахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору виплата становить 4503,23грн.).

Натомість, позивач знову звернувся до суду за захистом та просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 52 823,62грн.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні позивач звернувся до адміністративного суду 18.06.2021 року, тобто без пропуску місячного строку з дня остаточного розрахунку (04.06.2021 року), який передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України.

При цьому позивач в позові надає розрахунок середнього заробітку за час затримки при звільненні, який відповідає сумі 52 823,62грн.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, виходячи із засад співмірності та розумності до даних правовідносин слід застосувати висновки викладені Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Так, 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16.

Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому Великої Палати Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

На думку Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таку точку зору у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що недоплачена сума індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року становить 3 625,10 грн. (без урахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору виплата становить 4503,23грн.), то колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суму середнього заробітку за час затримки розрахунку можна визначити в розмірі 4 503грн. (сума зазначена без урахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

З огляду на викладене, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 4 503грн.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції вбачає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в розмірі 4 503 грн. (сума зазначена без урахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

Враховуючи те, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи, що призвело до помилкового висновку про задоволення позову в повному обсязі, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга відповідача частковому задоволенню.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 317, 321, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.08.2021 року - скасувати та прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в розмірі 4 503грн. (чотири тисячі п`ятсот три гривні).

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в розмірі 4 503грн. (чотири тисячі п`ятсот три гривні).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили 11.11.2021 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 18.11.2021.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова