Справа № 1.380.2019.005060
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2021-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

03 грудня 2021 року

Київ

справа №1.380.2019.005060

адміністративне провадження № К/9901/22582/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Желєзного І.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону

на рішення Львівського окружного адміністративного суду у складі головуючого судді Коморного О.І. від 18.12.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Бруновської Н.В., суддів Макарика В.Я., Матковської З.М. від 10.02.2021

у справі № 1.380.2019.005060

за позовом Заступника військового прокурора Західного регіону України, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району,

до Лозинської сільської ради Яворівського району Львівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 ,

про визнання протиправним та скасування рішення

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. У жовтні 2019 року Заступник військового прокурора Західного регіону України, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, (далі також - позивачі) звернувся до суду з позовом до Лозинської сільської ради Яворівського району Львівської області (далі також - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 , в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення XXV сесії VII скликання Лозинської сільської ради Яворівського району Львівської області від 11.06.2019 № 819 «Про внесення змін у рішення виконавчого комітету № 14 від 23.05.2017р.».

2. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021, у задоволенні позову відмовлено.

4. 22.06.2021 від Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону до Верховного Суду надійшла касаційна скарга, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

5. Ухвалою Верховного Суду від 20.07.2021 відкрито касаційне провадження у справі.

6. 24.11.2021 від третьої особи надійшла заява про закриття касаційного провадження.

II. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, УСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

7. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23.05.2017 Виконавчий комітет Лозинської сільської ради прийняв рішення №14, згідно з пунктом 3 якого вирішено, що за територією, на якій розміщені будівлі єдиного майнового комплексу військового містечка №39 (розташовані за межами с. Дубровиця Яворівського району Львівської області), затверджено наступну назву: Львівська область Яворівський район Лозинська сільська рада урочище «Майданне».

8. У пункті 3 додатку до вказаного рішення зазначено: Львівська область Яворівський район Лозинська сільська рада урочище «Майданне».

9. Рішенням XXV сесії VII скликання Лозинської сільської ради Яворівського району Львівської області від 11.06.2019 № 819 «Про внесення змін у рішення виконавчого комітету № 14 від 23.05.2017 р.» внесено зміни у рішення Виконавчого комітету №14 від 23.05.2017 «Про присвоєння поштової адреси нерухомому майну військового містечка, розташованого за межами населених пунктів Лозинської сільської ради Яворівського району Львівської області», а саме: пункт 3 рішення вважати недійсним; пункт 3 додатку до рішення вважати недійсним та залишити за територією, на якій розташовані будівлі єдиного майнового комплексу військового містечка №39 (розташованого за межами села Дубровиця) назву «Майдан».

10. Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, прокурор звернувся із цим позовом до суду за захистом порушених прав та інтересів держави в особі позивачів.

ІІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

11. Заступник військового прокурора Західного регіону України вимоги позовної заяви обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення відповідача порушує інтереси держави в особі позивачів, оскільки після виконання рішення Виконавчого комітету Лозинської сільської ради від 23.05.2017 №14 існує загроза скасування на підставі оскаржуваного рішення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права державної власності на об`єкти нерухомості, що знаходяться в урочищі Майданне, будинок 39.

12. Позивачі підтримали позовні вимоги з заявлених прокурором підстав.

13. Відповідач та третя особа заперечували щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що у спірних правовідносинах Лозинська сільська рада Яворівського району Львівської області діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

14. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що приймаючи рішення №14 від 23.05.2017 Виконавчий комітет Лозинської сільської ради Яворівського району Львівської області перевищив свої повноваження та прийняв рішення з питання, вирішення якого не віднесено законодавством до його компетенції. Натомість Лозинська сільська рада Яворівського району Львівської області, приймаючи оскаржуване рішення про внесення змін до зазначеного рішення виконавчого комітету, діяла в межах повноважень визначених Конституцією України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАЯВИ ПРО ЗАКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ

15. Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону у касаційній скарзі не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення без урахування висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 04.06.2013 у справі №21-64а13, від 25.05.2016 у справі №21-5459а15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №521/17710/15-а та у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №182/2428/16-а та від 24.10.2019 у справі №461/1505/16-а, в яких зазначено, що ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування є актами одноразового застосування та вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

16. Третя особа у заяві про закриття касаційного провадження зазначає про те, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до тих, що склалися у цій справі, а відтак не можуть враховуватися під час розгляду цієї справи.

VI. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

17. Відповідно до статті 341 КАС України у редакції, чинній з 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

18. Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

19. Такі виключні випадки визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, згідно якою підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

20. З огляду на наведене колегія суддів зауважує, що законодавець чітко визначив, які судові рішення, з яких підстав і у яких випадках можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

21. У цій справі підставою для відкриття касаційного провадження була підстава, передбачена пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

22. Аналіз пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України дає змогу дійти висновку, що касаційний перегляд судових рішень з метою перевірки правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та допущення/недопущення порушень норм процесуального права може відбутися за наявності таких складових: суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

23. Колегія суддів звертає увагу, що встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 КАС України презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.

24. У цьому контексті колегія суддів зазначає, що неоднакове застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права матиме місце в разі, коли суд касаційної інстанції за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

25. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №809/1465/14.

26. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16; пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі №910/24257/16).

27. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г, пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19).

28. Термін «подібні правовідносини» може означати як такі, що мають лише певні спільні риси, так і правовідносини, що є тотожними, тобто такими самими як інші. Подібність правовідносин визначається за їх елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин). Суб`єктний критерій не впливає на кваліфікацію певних правовідносин як подібних.

29. Аналізуючи доводи Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, викладені у касаційній скарзі, щодо неврахування судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 04.06.2013 у справі №21-64а13, Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20.09.2018 у справі №521/17710/15-а, та Верховного Суду, викладених у постанові від 24.07.2019 у справі №182/2428/16-а, колегія суддів зазначає наступне.

30. У справі №21-64а13 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати рішення Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області від 26.06.2007 № 633-V «Про скасування рішень сесії Дачненської сільської ради від 13 лютого 2007 року № 389-V «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» та від 05.07.2001 № 135-ХХІІІ «Про надання земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків та господарських будівель в с. Дачне» у частині виділення земельної ділянки площею 0,15 га АДРЕСА_1 ОСОБА_1.

31. Верховний Суд України у постанові від 04.06.2013 у справі №21-64а13 дійшов висновку, що зазначені рішення є ненормативними правовими актами одноразового застосування, які вичерпали свою дію фактом їх виконання, а саме рішенням № 135-ХХІІІ відповідач надав позивачеві земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а рішенням № 389-V - дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачеві.

32. У справі №521/17710/15-а позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати пункт 1 додатку до рішення Одеської міської ради від 29.10.2014 № 5647-VI «Про скасування рішень Одеської міської ради» в частині скасування рішення Одеської міської ради від 17.04.2001 №2405-ХХІІІ «Про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки та оформлення ТОВ «Водолій» документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою площею 1,0434 га за адресою: АДРЕСА_1, для експлуатації та обслуговування домоволодіння».

33. Як вбачається зі змісту постанови від 20.09.2018 у справі №521/17710/15-а, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення № 2405-ХХІІІ є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, а саме було розроблено технічну документацію щодо складення державного акта на право постійного користування земельною ділянкою та встановлено межі земельної ділянки в натурі (позивач розпочав реалізовувати своє право), а також те, що на реалізацію вказаного рішення в подальшому на підставі рішення № 3052-ХХІІІ з користування ТОВ «Водолій» було вилучено частину земельної ділянки загальною площею 0,7820 га, яку передано у власність громадянам, які отримали державні акти на право приватної власності на земельні ділянки.

34. Постанова Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №182/2428/16-а ухвалена у спорі про скасування рішення Менжинської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 05.04.2016 №66-8-VІІ «Про скасування рішення Менжинської сільської ради від 14.05.2013 №331-30/VІ «Про погодження Проекту внесення змін до генерального плану м. Нікополь».

35. Ухвалюючи цю постанову, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, оскільки адресатом відповідного рішення є чітко визначений суб`єкт - Нікопольська міська рада, яка на підставі цього рішення реалізувала своє право на розширення меж міста та Нікопольською міською радою було розроблено містобудівну документацію задля розширення меж міста (позивач розпочав реалізовувати своє право), а також у зв`язку із його реалізацією виникли права та обов`язки у видавника відповідного індивідуального акта.

36. У справі, яка розглядається, на відміну від вищевказаних справ ( №21-64а13, №521/17710/15-а, №182/2428/16-а), орган місцевого самоврядування скасував не своє попереднє рішення, рішення виконавчого комітету.

37. Окрім цього, відмінними є сам зміст оскаржуваних рішень відповідачів у зазначених справах та справі, що розглядається, а також рішень, які були скасованими органом місцевого самоврядування.

38. Так, як встановлено судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, 23.05.2017 Виконавчий комітет Лозинської сільської ради прийняв рішення №14, згідно з пунктом 3 якого вирішено, що за територією, на якій розміщені будівлі єдиного майнового комплексу військового містечка №39 (розташовані за межами с. Дубровиця Яворівського району Львівської області), затверджено наступну назву: Львівська область Яворівський район Лозинська сільська рада урочище «Майданне».

39. Рішенням XXV сесії VII скликання Лозинської сільської ради Яворівського району Львівської області від 11.06.2019 № 819 «Про внесення змін у рішення виконавчого комітету № 14 від 23.05.2017 р.» внесено зміни у зазначене рішення Виконавчого комітету №14, а саме вирішено пункт 3 рішення вважати недійсним; пункт 3 додатку до рішення вважати недійсним та залишити за територією, на якій розташовані будівлі єдиного майнового комплексу військового містечка №39 (розташованого за межами села Дубровиця) назву «Майдан».

40. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що приймаючи оскаржуване рішення №14 від 23.05.2017, Виконавчий комітет Лозинської сільської ради Яворівського району Львівської області перевищив свої повноваження та прийняв рішення з питання, вирішення якого не віднесено законодавством до його компетенції, а саме затвердження назв територіям, на яких розміщені будівлі єдиного майнового комплексу, а також присвоєння адреси нерухомому майну.

41. Натомість у справах № 21-64а13, №521/17710/15-а та №182/2428/16-а рішення органів місцевого самоврядування, які у подальшому були скасованими самими ж органами місцевого самоврядування, не стосувалися питання затвердження назв територіям, на яких розміщені будівлі єдиного майнового комплексу, а також присвоєння адреси нерухомому майну, та, відповідно, у рішеннях Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, ухвалених за результатами розгляду цих справ, відсутні висновки щодо правової природи такого рішення, наявності у виконавчого комітету повноважень щодо його прийняття, одноразовості або ж багаторазовості його застосування та за яких обставин таке рішення можна вважати виконаним.

42. Зважаючи на викладене, рішення органу місцевого самоврядування, яким скасовано рішення виконавчого комітету, яке є предметом судового оскарження у цій справі, відрізняється від тих рішень органів місцевого самоврядування, якими скасовано рішення самого органу місцевого самоврядування (а не його виконавчого органу), які аналізувалися Верховним Судом України у справі №21-64а13, Великою Палатою Верховного Суду у справі №521/17710/15-а та Верховним Судом у справі №182/2428/16-а, а відтак правовідносини у цих справах та у справі, що розглядається, не є подібними.

43. Аналізуючи доводи Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону, викладені у касаційній скарзі, щодо неврахування судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 25.05.2016 у справі №21-5459а15 та у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі №461/1505/16-а, колегія суддів зазначає наступне.

44. У справі №461/1505/16-а предметом спору було рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 26.08.2015 «Про скасування наказу директора департаменту містобудування від 02.07.2014 року № 209».

45. У справі №21-5459а15 позивач просив скасувати рішення Виконавчого комітету Київської районної у місті Харкові ради від 05.10.2010 №184-3 «Про скасування рішень виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів №235 від 02.07.1991 та №462 від 10.12.1991».

46. Водночас колегія суддів зауважує, що у справах №461/1505/16-а та №21-5459а15 рішення виконавчого органу та наказ директора департаменту, які у подальшому були скасованими виконавчими органами органами місцевого самоврядування, не стосувалися питання затвердження назв територіям, на яких розміщені будівлі єдиного майнового комплексу, а також присвоєння адреси нерухомому майну, внесення змін до таких рішень та, відповідно, у рішеннях Верховного Суду України та Верховного Суду відсутні висновки щодо правової природи такого рішення, наявності у виконавчого комітету повноважень щодо його прийняття, одноразовості або ж багаторазовості його застосування та за яких обставин таке рішення можна вважати виконаним.

47. Таким чином, у зазначених справах, на відміну від справи, що розглядається, не орган місцевого самоврядування скасував рішення виконавчого комітету, а саме виконавчий комітет скасував безпосередньо своє рішення та наказ директора департаменту містобудування, що також свідчить про різну правову природу зазначених рішень, а відтак неподібність правовідносин у зазначених справах та справі, що переглядається.

48. Колегія суддів зауважує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судом у системі судоустрою України, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави.

49. Суд враховує позицію Європейського Суду з прав людини, згідно з якою право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг; такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Golder v. the United Kingdom» № 4451/70, пункт 57 рішення у справі «Ashingdane v. the United Kingdom» № 8225/78, пункт 37 рішення у справі «Guerin v. France» № 25201/94, пункт 96 рішення у справі «Krombach v. France» № 29731/96, пункти 53, 55 рішення у справі «Воловік проти України» № 15123/03, пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» № 24402/02, пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» № 45783/05, ухвала щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України»); такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, що може змінюватися відповідно до потреб і ресурсів суспільства; держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі (рішення у справах «Osman v. The United Kingdom» № 23452/94 та «Kreuz v. Poland» № 28249/95); умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви; зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження у справах здійснюється судом після їх розгляд судом апеляційної інстанції (пункт 48 рішення у справі «Levages Prestations Services v. France» № 21920/93 та рішення у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» № 26737/95).

50. Суд також враховує положення, що містяться в Рекомендаціях № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження; скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу (частина «с» статті 7 Рекомендацій).

51. Також Верховний Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні «Zubac v. Croatia» [GC] від 05.04.2018 (№ 40160/12), згідно з яким визнано відсутність порушення судом касаційної інстанції пункту 1 статті 6 Конвенції під час визнання касаційної скарги неприйнятної ratione valoris та відмови у перегляді рішень судів першої та апеляційної інстанції у справі. Суд, зокрема виходив з наступного: застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості; Суд враховував обсяг, в якому справу було розглянуто в судах нижчої інстанції, наявність чи відсутність питань, пов`язаних зі справедливістю судового розгляду, проведеного в судах нижчої інстанції, а також характер повноважень суду, що розглядається; застосовуючи встановлені законодавством обмеження ratione valoris доступу до судів вищої інстанції, Суд повинен у різній мірі враховувати деякі додаткові фактори, зокрема, передбачуваність обмеження та чи можна стверджувати, що ці обмеження пов`язані з «надмірним формалізмом»; саме національний Верховний Суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду; узгоджена національна судова практика та послідовне застосування цієї практики, як правило, задовольняють критерій передбачуваності стосовно обмеження доступу до суду вищої інстанції; Суд наголошує на цінності та важливості дотримання формалізованих норм процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору, оскільки завдяки цьому може, зокрема, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися юридична визначеність та повага до суду (пункти 83-88, 96).

52. Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Науменко проти України» (заява № 41984/98, пункт 52), правова певність (визначеність) передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи; цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи; повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень; перегляд в порядку нагляду не може розглядатися як прихована апеляція, і сама можливість двох поглядів на один предмет не є підставою для повторного розгляду; відхилення від цього принципу можливе тільки, коли воно спричинене незалежними і непереборними обставинами. Такий підхід повною мірою відповідає принципу субсидіарності (the principle of subsidiarity), який гарантує вирішення питання на тому рівні, який є достатнім з огляду на складність такого питання.

53. Зважаючи на вищевикладене, аналіз постанов Верховного Суду України, від 04.06.2013 у справі №21-64а13, від 25.05.2016 у справі №21-5459а15, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 у справі №521/17710/15-а та Верховного Суду у постановах від 24.07.2019 у справі №182/2428/16-а та від 30.10.2019 у справі №461/1505/16-а, на які зроблено посилання у касаційній скарзі як на приклад іншого правозастосування, та оскаржуваних судових рішень не дає підстав для висновку про те, що ці рішення прийняті у справах, правовідносини у яких є подібними, що виключає можливість касаційного перегляду оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, з підстави та у випадку, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

54. Водночас колегія суддів наголошує, що згідно з положеннями статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

55. Колегія суддів зауважує, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції судом апеляційної інстанції не встановлено, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

56. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, а відтак наявні підстави для закриття касаційного провадження у цій справі.

57. Водночас колегія суддів зауважує, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, згідно з яким приймаючи оскаржуване рішення №14 від 23.05.2017 Виконавчий комітет Лозинської сільської ради Яворівського району Львівської області перевищив свої повноваження та прийняв рішення з питання, вирішення якого не віднесено законодавством до його компетенції, з огляду на наступне.

58. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

59. За змістом статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

60. Згідно з частиною третьою статті 24 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради України і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

61. Статтею 5 Закону № 280/97-ВР визначено систему місцевого самоврядування, яка включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

62. Згідно із частинами першою та другою статті 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

63. Повноваження, сільських, селищних, міських рад визначені у статтях 25, 26 глави 1 Закону № 280/97-ВР. Компетенція виконавчих органів сільських, селищних, міських рад передбачена главою 2 Закону № 280/97-ВР.

64. Водночас повноваження виконавчих органів, зокрема, сільських рад поділяються на власні (самоврядні) та делеговані.

65. Зважаючи на викладене, повноваження сільської ради та виконавчого комітету сільської ради щодо прийняття рішень з конкретних питань розмежовані і кожен з вказаних органів в межах таких повноважень приймає рішення/вчиняє дії, а відтак вони є окремими суб`єктами владних повноважень.

66. Закон № 280/97-ВР до повноважень сільської, селищної, міської, районної, обласної рад відносить, зокрема, прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами (пункт 41 частини першої статті 26 та пункт 26 частини першої статті 43).

67. Стаття 37 вказаного Закону закріплює такі власні (самоврядні) повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою: підготовка і внесення на розгляд ради питань щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території відповідного населеного пункту, а також підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо питань адміністративно-територіального устрою в порядку і межах повноважень, визначених законом.

68. Зважаючи на викладене, питання щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, в тому числі щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна на місцевому рівні, розглядаються в рамках повноважень місцевих рад щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою.

69. Водночас колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що виконавчий комітет лише готує і вносить на розгляд ради відповідне питання щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна на місцевому рівні, однак не вирішує його самостійно, без делегування на це відповідних повноважень органом місцевого самоврядування.

70. Відповідно до пункту 15 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються таке питання як скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

71. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій, що за вказаних обставин Лозинська сільська рада Яворівського району Львівської області, приймаючи оскаржуване рішення про внесення змін до рішення виконавчого комітету (яке за своєю суттю є рішенням про скасування в частині рішення виконавчого комітету), діяла в межах повноважень визначених Конституцією України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

З огляду на викладене, керуючись статтями 248, 339, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження задовольнити.

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі № 1.380.2019.005060 за позовом Заступника військового прокурора Західного регіону України, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району до Лозинської сільської ради Яворівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування рішення з підстави, встановленої пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.В. Желєзний

Судді: Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко