Справа № 400/2610/20
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/2610/20
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Гаврильчук Т.П.,

за участю представника апелянта Стефарук Є.С.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТІЛЬ - БУД" на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року, ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у письмовому провадженні в м. Миколаєві, по справі за позовною заявою Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТІЛЬ-БУД" про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТІЛЬ-БУД" на користь Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів загальну суму заборгованості 27 986,33 грн., з яких: адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю в сумі 27 588,89 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в сумі 397,44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що протягом 2019 року відповідач не працевлаштував інвалідів відповідно до нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, у зв`язку з чим до нього застосована адміністративно-господарська санкція, а в результаті її несвоєчасної сплати - нарахована пеня.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "АРТІЛЬ-БУД" на користь Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів заборгованість в сумі 20 165,38 грн. (двадцять тисяч сто шістдесят п`ять гривень тридцять вісім копійок), з яких: адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю в сумі 19 879,12 грн. (дев`ятнадцять тисяч вісімсот сімдесят дев`ять гривень дванадцять копійок) та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в сумі 286,26 грн. (двісті вісімдесят шість гривень двадцять шість копійок). У задоволенні вимоги про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "АРТІЛЬ-БУД" заборгованість в розмірі 7 820,95 грн. з яких: адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю в розмірі 7 709,77 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій в розмірі 111,18 грн. - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовити. Доводами апеляційної скарги зазначено, що відповідач подав до Фонду звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік форми № 10-ПІ, в якому зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві становила - 9 осіб, що також підтверджується наданим Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області переліку страхувальників, який був сформований на підставі електронної бази даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для Відповідача у 2019 році становив одне робоче місце. Апелянт вказує, що відповідач повідомив Миколаївський міський центр зайнятості про наявність робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, і тим самим забезпечив можливість працевлаштування осіб з інвалідністю, а отже в силу ст. 218 Господарського кодексу України не підлягає притягненню до відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Відповідач не відмовляв у працевлаштуванні осіб з інвалідністю за їх самостійним зверненням, а також не відмовляв у працевлаштуванні осіб з інвалідністю за направленнями державної служби зайнятості населення. Отже, вважає, що ними вжито всіх заходів по забезпеченню працевлаштування осіб з інвалідністю, водночас причини непрацевлаштування осіб з інвалідністю не залежали від самого відповідача, тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що в порушення вимог ч.3 ст.18 Закону № 875-ХІІ та Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», відповідач не зазначив у звіті форми № 3-ПН від 13.09.2019 року, який був безпосередньо наданий відповідачем до державної служби зайнятості, що робочі місця призначались для працевлаштування осіб з інвалідністю. Позивач вказує, що надана центром зайнятості копія звіту форми № 3-ПН від 13.09.2019 року відрізняється від копії звітності форми №3-ПН від 13.09.2019 року, що була додана представником відповідача до апеляційної скарги, так як з копії звітності форми № 3-ПН від 13.09.2019 року, що була додана представником відповідача до апеляційної скарги, вбачається, що товариством у вказаному звіті (у п. 2 розділу ІІ форми № 3-ПН) зазначалось, що на зазначені у звітності робочі місця можуть бути працевлаштовані особи з інвалідністю, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 зщакону України «Про загальноообов`язкове державне пенсійне страхування». Таким чином, звіт форми № 3-ПН від 13.09.2019 року, який був доданий представником відповідача до апеляційної скарги, в контексті положень ст. 73 КАС України не є належним доказом на підтвердження факту подання відповідачем звіту форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» на виконання вимог ч.3 ст. 18 Закону № 875-ХІІ.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач подав до Фонду звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік форми № 10-ПІ, в якому зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві становила - 9 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" - 1 особа (а. с. 11).

Згідно з наданим Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області переліку страхувальників, який був сформований на підставі електронної бази даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2019 році у ТОВ "АРТІЛЬ-БУД" становила 9 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність у ТОВ "АРТІЛЬ-БУД" за 2019 рік становить 0 осіб.

З метою усунення розбіжностей, виявлених Фондом у середньообліковій кількості штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність при звірянні звітних відомостей, зазначених ТОВ "АРТІЛЬ-БУД" у звіті форми № 10-ПІ за 2019 рік та у звіті, який відповідач подав до Пенсійного фонду, позивачем до відповідача направлений лист про усунення розбіжностей.

25.05.2020 року на адресу позивача від ТОВ "АРТІЛЬ-БУД" надійшли пояснення по звіту № 10-ПІ за 2019 рік, разом з тим копію пояснень позивач до позову не надав.

Позивач застосував до відповідача адміністративно - господарські санкції в сумі 27 588,89 грн., у зв`язку із незайнятим 1 робочим місцем, яке призначене для працевлаштування особи з інвалідністю, згідно із даними звіту за 2019 рік та у зв`язку із не сплатою до 15.04.2020 року адміністративно - господарських санкцій, нарахована пеня в сумі 397,44 грн.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що після звільнення особи у квітні 2019 р., відповідач не здійснив належне інформування центру зайнятості про вакантне у нього робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю та не вжив усіх залежних від нього заходів, спрямованих на працевлаштування інвалідів у зв`язку з чим суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у сумі 19 879,12 грн. адміністративно-господарських санкцій та 286,26 грн. пені за прострочення сплати адміністративно-господарських санкцій.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантії для них щодо рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон № 875-XII.

Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року № 129 передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.

Частина перша статті 18 Закону № 875-XII вказує, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, частиною другою статті 19 вказаного Закону визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною першою статті 20 Закону № 875-XII встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону № 875-XII.

Згідно із пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

На виконання вищевказаної норми, наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31 травня 2013 року затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

В контексті положень Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. Звітність за формою №3-ПН роботодавці подають до центрів зайнятості за наявності попиту на робочу силу (вакансії), тобто, лише у разі наявності на підприємстві чи в організації вільних робочих місць.

Разом з тим, періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію.

Системний аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; надавати державній службі зайнятості необхідну для організації працевлаштування інвалідів інформацію у порядку, передбаченому Законом № 5067 та Наказом № 316; звітувати Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Законом № 875-ХІІ та Порядком № 70; у разі невиконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Проте, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону № 875-XII.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі П/811/693/17, від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16, від 13 червня 2018 року у справі № 819/639/17, від 20 травня 2019 року у справі № 820/1889/17, від 03 грудня 2020 року у справі № 812/1189/18.

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом від 22.10.2018 року № 1/22-10-18 (а. с. 14) відповідачем прийнято на посаду виконавця робіт - ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 ), який має 3 групу інвалідності, про що свідчить довідка до акту огляду МСЕК серія 12 ААА № 558233 (а. с. 16).

Наказом від 11.04.2019 року № 1/11-04-19 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням з 11.04.2019 року (а. с. 15).

Окрім того, в матеріалах справи міститься наказ "Про прийняття на роботу ОСОБА_2 " від 15.02.2019 року № 1/15-02-19 (а. с. 17), згідно з яким ОСОБА_2 , яка має інвалідність 2 групи, було прийнято на роботу з 18.02.2019 року.

Проте у подальшому, наказом "Про скасування наказу № 1/15-02-19 від 15.02.2019 року" від 26.02.2019 року № 1/26-02-19 скасовано наказ від 15.02.2019 року "Про прийняття на роботу ОСОБА_2 " як такий, що не набрав чинності в зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не приступила до виконання трудових обов`язків 18.02.2019 року (а. с. 18).

Отже, у ТОВ "АРТІЛЬ-БУД" у 2019 році, а саме по 11.04.2019 року працювала одна особа з інвалідністю - ОСОБА_1 .

Як встановлено судом, після звільнення ОСОБА_1 , відповідач не подав до центру зайнятості звітність форми № 3-ПН з інформацією про наявність вакансії для осіб з інвалідністю.

На підтвердження зазначеного свідчить лист Миколаївського міського центру зайнятості від 16.06.2020 року, згідно якого ТОВ "АРТІЛЬ-БУД" у 2019 році не подавало форми звітності 3-ПН про можливе працевлаштування осіб з інвалідністю (а. с. 20).

Отже, у 2019 році, а саме після звільнення особи з інвалідністю з займаної посади, відповідач не здійснив належне інформування центру зайнятості про вакантне у нього робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю та не вжив усіх залежних від нього заходів, спрямованих на працевлаштування осіб з інвалідністю.

Як вбачається з матеріалів справи, у звітному 2019 році до 11.04.2019 року у відповідача працювала одна особа з інвалідністю.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що відповідач не виконав вимоги Закону № 875 щодо забезпечення працевлаштування однієї особи з інвалідністю починаючи з 12.04.2019 року по 31.12.2019 року, що становить 263 дні, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за 263 дні 2019 року.

Розрахунок суми адміністративно-господарських санкцій: 27 588,89 грн. : 365 днів = 75,586 грн. (сума адміністративно-господарських санкцій за один день); 75,586 грн. х 263 дня = 19 879,12 грн.

Крім того, позивач заявив позовну вимогу про стягнення пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарський санкцій за період прострочення з 16.04.2020 року по 22.06.2020 року, всього за 72 дні прострочення.

Згідно розрахунку суми позову (а. с. 10) одноденний розмір пені за ставкою Національного банку України 6 % річних складає 0,02 %. Таким чином, сума пені за 72 дні прострочення складає 286,26 грн. (розрахунок пені: 19 879,12 грн. х 0,02 % х 72 дні = 286,26 грн.).

Враховуючи викладене, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача 19 879,12 грн. адміністративно-господарських санкцій за незайняте робоче місце для особи з інвалідністю за період з 12.04.2019 року по 31.12.2019 року та пені у сумі 286,26 грн., а всього в сумі 20 165,38 грн.

Доводи апелянта про надання уточнюючого звіту, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на вимогу апеляційного суду про витребування інформації Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів було надано відповідь з підтверджуючими документами, відповідно до яких Товариство з обмеженою відповідальністю "АРТІЛЬ-БУД" інформацію про наявність вільних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за формою звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» від 12.06.2019 року та 13.06.2019 року не надавало.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТІЛЬ - БУД" залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03.12.2021 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик