Справа № 320/4183/21
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4183/21 Суддя (судді) першої інстанції: Файчак В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Національної поліції України (далі - НП України, відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:

- визнати протиправними дії НП України щодо відмови зарахувати період проходження служби ОСОБА_1 на посадах підрозділів податкової міліції оперативного документування з 22.07.2002 по 09.02.2012 до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки;

- зобов`язати НП України зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, період проходження ним служби на посадах підрозділів податкової міліції оперативного документування з 22.07.2002 по 09.02.2012 та здійснити перерахунок та виплату всіх сум грошового забезпечення з урахуванням зазначеного періоду та перерахувати кількість днів його щорічної відпустки, починаючи з 07.11.2015 по день набрання судовим рішенням законної сили.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно не зарахував йому до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років періоду служби на посадах підрозділів податкової міліції.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправними дії НП України щодо відмови зарахувати період проходження служби ОСОБА_1 на посадах підрозділів податкової міліції оперативного документування з 22.07.2002 по 09.02.2012 до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки;

- зобов`язано НП України зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки, період проходження ним служби на посадах підрозділів податкової міліції оперативного документування з 22.07.2002 по 09.02.2012 та здійснити перерахунок та виплату всіх сум грошового забезпечення з урахуванням зазначеного періоду та перерахувати кількість днів його щорічної відпустки, починаючи з 07.11.2015 по день набрання судовим рішенням законної сили;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань НП України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження своєї позиції апелянт зазначає, що Законом України «Про національну поліцію» встановлено вичерпний перелік посад та періодів служби, які включаються до обрахунку стажу служби в поліції.

Ураховуючи те, що служба в органах податкової поліції не міститься в у вказаному переліку, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для зарахування спірного періоду служби позивача до періоду служби в поліції є необґрунтованими.

Відповідач звертає увагу, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 19.11.2019, справа №520/903/19.

Крім того, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з НП України витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн.

З приводу цього скаржник зазначає, що витрати на правову допомогу не підтверджені належними документами, а їхній розмір не є співрозмірним із складністю справи та часом витраченим адвокатом на надання такої допомоги.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 проходить службу в Національній поліції України у званні «підполковник поліції». З 19.06.2017 позивач перебуває на посаді головного оперуповноваженого в особливо важливих справах Департаменту забезпечення діяльності, пов`язаної з небезпечними матеріалами.

До стажу служби в поліції, який дає право на отримання надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, позивачу було зараховано: період проходження ним військової служби в Збройних Силах України з 29.11.1999 по 26.04.2001; період проходження ним служби в органах внутрішніх справ України з 10.02.2012 по 06.11.2015; період проходження ним служби в поліції з 07.11.2015 по теперішній час.

За даними особової справи підполковника поліції ОСОБА_1 , вислуга років в календарному обчисленні станом на 01.03.2021 складає: 20 років 00 місяців 4 дні. Вислуга років у пільговому обчисленні складає: 4 роки 09 місяців 08 днів. Дана обставина підтверджується наявною в справі копією довідки Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України від 03.03.2021 № 18аз/12/1/2/03-202.

Головним управлінням податкової міліції ДПС України Управління оперативного документування видано довідку від 10.02.2012 №26-72/17, у якій зазначено, що період проходження позивачем служби на посадах підрозділів податкової міліції оперативного документування з 22.07.2002 по 09.02.2012 підлягає зарахуванню на пільгових умовах один місяць за півтора місяця (підстава: постанова Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2001р.№ 968-014 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393», накази ДПА України від 01.12.01 №075-о/д, від 30.12.04 №070-о/д, від 23.02.06 №08-о/д, від 15.03.07 №037-о/д).

У зв`язку із не зарахуванням до стажу служби в поліції періодів служби позивача в податковій міліції з 22.07.2002 по 09.02.2012, на адресу Національної поліції України було направлено адвокатський запит від 24.02.2021 № 684-02/21 щодо надання інформації стосовно проходження служби ОСОБА_1 та зарахування йому часу служби в органах податкової міліції до стажу служби в поліції, який дає право на отримання надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки.

Проте листом Національної поліції України від 03.03.2021 №18аз/12/1/2/03-2021 позивачу було відмовлено у зарахуванні періоду проходження ним служби на посадах підрозділів податкової міліції оперативного документування з 22.07.2002 по 09.02.2012 до стажу служби в поліції, який дає право на отримання надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, оскільки, як вважає відповідач, відповідно до статті 78 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» відсутні правові підстави для зарахування зазначеного періоду до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки.

Уважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний період служби позивача підлягає зарахуванню до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років на підставі положень статті 353 Податкового кодексу України, з огляду на що дії відповідача щодо його не зарахування є протиправними.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини у цій справі регулюються положеннями Закону України від 02.07.2015 №580-VIII «Про національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) та Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Відповідно до частини першої статті 78 Закону №580-VIII стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Згідно з частиною другою статті 78 Закону №580-VIII до стажу служби в поліції зараховуються: 1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду; 2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту; 3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду; 4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції; 5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони; 6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.

У відповідності до частини четвертої статті 78 Закону №580-VIII, порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України.

Пунктом 353.1 статті 353 ПК України визначено, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

За змістом пункту 356.1 статті 356 ПК України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України "Про міліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

З аналізу зазначених положень у сукупності вбачається, що служба осіб на посадах начальницького і рядового складу податкової міліції прирівнюється до служби на посадах начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Отже, у такому разі служба осіб на начальницького і рядового складу податкової міліції підлягає зарахуванню до стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років на підставі пункту 3 частини другої статті 78 Закону №580-VIII.

За таких обставин правильними є висновки суду першої інстанції щодо протиправності відмови відповідача зарахувати спірний період служби позивача до стажу служби в поліції.

Водночас колегія суддів відхиляє посилання скаржника на практику Верховного Суду у справі №520/903/19, постанова від 19.11.2019, оскільки предметом спору у цій справі є врахування до стажу служби в поліції часу навчання особи у вищому навчальному закладі. Отже, обставини вказаної справи відрізняються від фактичних обставин у справі №320/4183/21, у якій предметом розгляду є питання неврахування до стажу служби в поліції періоду служби в податковій міліції, а тому вказана практика не є релевантною.

Що стосується розподілу судових витрат в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як убачається з пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами пункту 2 частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, відповідно до положень частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як убачається з частини п`ятої статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналізуючи положення статті 134 КАС України можна дійти висновку, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 27 червня 2018 року в справі №826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу надано: Договір про надання правової допомоги від 16.02.2021 №649/16/02/2021, укладений між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським бюро «Івана Хомича»; рахунок-фактуру №54 від 16.02.2021 про надання послуг на суму 8000,00 грн; акт прийому-передачі наданої правничої допомоги від 17.03.2021 №1/21; детальний опис виконаних робіт від 08.04.2021; квитанція №0.0..1 від 19.02.2021 на суму 8000,00 грн.

Таким чином, понесені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн, пов`язані із розглядом цієї справи в суді першої інстанції підтверджені належними документами.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що під час вирішення питання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу оцінці підлягає не тільки факт їхнього документального підтвердження, а й обґрунтованість розміру таких витрат з урахуванням вимог частини п`ятої статті 134 КАС України.

Як убачається з матеріалів справи відповідач не погоджувався із розміром витрат на правову допомогу заявленим позивачем до стягнення та зазначав про його не співмірність із складністю справи та часом затраченим адвокатом на надання такої допомоги.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Згідно з наданими позивачем документами виконавець в особі Адвокатського бюро «Івана Хомича» надав, а замовник в особі Короленка І.В. прийняв правничу допомогу за умовами Договору про надання правової допомоги №649/16/02/2021 від 16.02.2021 вартістю 8000,00 грн., а саме: консультації з клієнтом щодо узгодження правової позиції - 500,00 грн. (30 хв.); аналіз нормативно-правових актів законодавства України щодо пенсійного забезпечення - 500,00 грн. (30 хв.); первинний аналіз документів наданих клієнтом 500,00 грн. (30 хв.); отримання доказів для позовної заяви, їх аналіз та систематизація, виготовлення копій документів 1000,00 грн. (1 год.); підготовка та подання адвокатського запиту №684-02/21 від 24.02.2021 1000,00 грн. (1 год.); аналіз позиції відповідача за його відповіддю на адвокатський запит та визначення правової позиції позовної заяви 500 грн. (30 хв.); підготовка та подання позовної заяви 4000,00 грн. (3 год).

Поряд з цим, на переконання колегії суддів заявлена позивачем сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. не є співмірною, зокрема, зі складністю справи, оскільки ця справа є справою незначної складності, розгляд якої здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, встановлення обставин справи не зумовило подання документів у великій кількості, щодо предмету спору у цій справі є судова практика Верховного Суду, а тому написання позовної заяви не потребувало додаткових зусиль, як наслідок сума витрат на її написання є завищеною.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів знаходить наведені позивачем витрати необґрунтованими та непропорційними до предмета спору, очевидно не співмірними із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому, на засадах справедливості на користь позивача підлягає стягненню 2000,00 грн. в якості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

За такого правового регулювання та обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не дослідив належним чином наявні у справі докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу і не надав належну оцінку доводам відповідача щодо обґрунтованості розміру витрат на правову допомогу, у зв`язку із чим наявні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до частини другої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Національної поліції України задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року скасувати в частині стягнення з Національної поліції України витрат на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.

Прийняти у цій частині постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі гривень) 00 копійок.

В решті Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.П.Мельничук

Суддя О.М.Оксененко