Справа № 400/4582/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2021-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/4582/20
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року (суддя Малих О.В., м. Миколаїв, повний текст рішення складений 19.04.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виплати в розмірі 502 479,00 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

З в/ч НОМЕР_1 на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 160 944,86 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням військова частина подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким залишити позов без розгляду та/або відмовити в задоволенні позовних вимог.

На думку апелянта, позивачем пропущено строк звернення до суду, а його позовна заява не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 КАС України. Також апелянт звернув увагу на те, що позивач вже звертався до суду з аналогічними вимогами та рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі №400/3190/19, яке залишено без змін за результатом його апеляційної скарги у задоволенні позову ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат було відмовлено.

Також апелянт вважає, що якщо позивач не був згоден з розрахунком при звільненні, то така незгода повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомлення з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України теж відсутні (постанова Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №825/742/16).

Крім того, на думку апелянта, з прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом (Постанова Верховного Суду від 28.01.2020 по справі №822/2663/15)

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом командира першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 24.11.2016 року № 397 (по особовому складу) ОСОБА_1 звільнено у запас на підставі підпункту "б" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 07.12.2016 року №369 (по стройовій частині) ОСОБА_1 з 7 грудня 2016 року виключено зі списків складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі №400/3190/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2020 року, в/ч НОМЕР_3 зобов`язано (попередня назва в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 3 березня 2015 року по 7 грудня 2016 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Звернувшись до суду з даним позов ОСОБА_1 зазначив, що військова частина на виконання рішення суду по справі №400/3190/19 здійснила виплату грошової компенсації у розмірі 6 746,63 грн. лише 29 липня 2020 року, а тому вважає, що в даному випадку мав місце факт порушення його прав та інтересів в частині несвоєчасного отримання належних до виплати у грошових сум при звільненні, що є підставою для застосування статей 116, 117 КЗПП України та стягнення 502 479,00 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції визнав позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Водночас, керуючись правовим висновком, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13, суд першої інстанції застосовував критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, до 160 944,86 грн.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частиною третьою статті 9 КАС України передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Так, предметом спору даній справі є стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Статтею 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

При цьому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема компенсація працівникам втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці".

Керуючись викладеним, колегія суддів вважає, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, від 19 травня 2020 року по справі №761/35141/17 та постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі №8/568.

Враховуючи наведене необхідно зазначити, що оскільки середній заробіток за час затримки виплат не є складовою заробітної плати, то на позовні вимоги розповсюджуються строки позовної давності, передбачені статтею 122 КАС України та статтею 233 КЗпП України.

Позивач, не погоджуюсь з доводами апеляційної скарги військової частини про пропуск ним строку звернення до адміністративного суду, у відзиві на апеляційну скаргу посилався на застосування трьохмісячного строку звернення до суду, що встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Отже таким чином позивач реалізував своє право обґрунтувати підстави поважності причин пропуску ним строку звернення до адміністративного суду.

З цього приводу колегія суддів змушена зауважити, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 у постанові від 11 лютого 2021 року за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки.

Встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021 року у справі №240/532/20) Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04.12.2019 року (справа №815/2681/17) і від 22.01.2020 року (справа №620/1982/19).

Як вбачається з матеріалів даної справи, що визнається позивачем, сума не виплаченої йому індексації перерахована 29 липня 2020 року в порядку виконання рішення суду (а.с. 8).

Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у даній справі розпочався 30 липня 2020 року на наступний день за днем остаточного розрахунку, а сплив зазначений строк, відповідно, 30 серпня 2020 року.

Отже, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 20 жовтня 2020 року, то він пропустив місячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Отже, доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу щодо застосування трьохмісячного строку звернення до суду, що встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України, з урахуванням вищенаведеного, є помилковим та такими, що не свідчать про поважність пропуску строку звернення до суду.

Частиною третю статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28.10.1998 року зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (Affaire Perez de Rada Cavanilles c. Espagne №116/1997/900/1112).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, не надав належної оцінки доводам відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та дійшов помилкового висновку про незастосування до спірних правовідносин строків звернення до адміністративного суду.

Ураховуючи, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовна заява залишенню без розгляду.

При вирішені даної справи апеляційним судом враховані правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 квітня 2021 року у справі №9901/104/20 (провадження №11-208заі20), згідно яких у разі, якщо позивач не зазначить причини, які би підтверджували поважність звернення до суду, як і не просить поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду, суд залишає позовну заяву без розгляду згідно частини третьої статті 123 КАС України.

Відтак, апеляційна скарга військової частини підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року скасувати, а адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов