Справа № 580/5526/21
Суддя: Алла РУДЕНКО
Дата ухвалення: 2021-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2021 року справа № 580/5526/21
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Руденко Алли, розглянувши у спрощеному позовному провадженні у письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі 26337 грн,-

встановив:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась Військова частина НОМЕР_1 з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить:

- стягнути з відповідача сплачену виплату на користь МТСБУ у сумі 26 337 грн. 23 коп.;

- стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 1921 грн.;

- стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 2102 грн.;

- стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 2102 грн.;

- стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 2270 грн.

Обгрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначив, що 13.01.2017 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу, яким керував відповідач. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.02.2020 у справі №915/2459/19 з військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України стягнуто суму сплаченого відшкодування в розмірі 26 337 грн, які Військовою частиною НОМЕР_1 фактично сплачені. Крім того, сплачено судовий збір у сумі 1921,00 грн. Всього сплачено28258,23 грн.

Позивач звертався до Монастирищенського районного суду Черкаської області з позовом про стягнення з відповідача вказаної суми, з апеляційною та касаційною скаргами, внаслідок чого поніс витрати зі сплати судового збору.

Посилаючись на ст. 1191 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача в порядку регресу суму відшкодування 26337,00 грн та суми сплаченого судового збору.

Відповідач проти позову заперечив. У відзиві на позовну заяву вказав, що підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних регулюється Положенням про матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 №243/95 ВР, згідно з яким підстави для повної матеріальної відповідальності відсутні.

Крім цього, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» експлуатація автомобіля, яким він керував, дозволена лише за наявності відповідного страхового полісу. Позивач не застрахував автомобіль, отже відповідач не повинен нести матеріальну відповідальність за відсутність страхового полісу.

Позивач також пропустив тримісячний строк звернення до Черкаського окружного адміністративного суду, звернувшись до через 14 місяців після здійсненого відшкодування, і звернення до Монастирищенського районного суду Черкаської області не може бути законною підставою для зупинки чи переривання перебігу строку звернення до адміністративного суду.

Вимоги про стягнення судового збору, які позивач сплатив при зверненні з позовом до Монастирищенського районного суду Черкаської області, апеляційного та касаційного суду стягненню не підлягають, оскільки відповідач не повинен компенсувати судовий збір при зверненні до суду з порушенням правил підсудності. Крім цього, в ухвалі Монастирищенського районного суду Черкаської області роз`яснено право позивача звернутись з клопотанням про повернення судового збору.

Просив позов залишити без розгляду.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач зазначив, що предметом позову є вимога про стягнення грошових коштів в порядку регресу, тобто в межах цивільно-правової відповідальності за спричинену шкоду

Матеріальна та цивільно-правова відповідальність є різними видами юридичної відповідальності військовослужбовців, тому посилання відповідача на Положенням про матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 №243/95 ВР, є необгрунтованим.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання з викликом сторін на 11.00 год. 28.09.2021.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, 27.08.2021 надіслав до суду заяву про розгляд справи в режимі відеоконференції.

Враховуючи, що клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції надійшло до суду менш ніж за 5 днів до судового засідання, передбачених ч. 2 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, заявлене клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що сторони були повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином, та необхідність заслухати їх у судовому засіданні відсутня, в матеріалах справи достатньо письмових доказів для розгляду справи та прийняття рішення, суд здійснює розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступне.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.07.2016 №85-РС солдат ОСОБА_1 був призначений водієм-механіком відділення артилерійської розвідки взводу управління командира дивізіону протитанкового артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.05.2019 №87-РС старший матрос ОСОБА_1 , механік-водій розрахунку 2 взводу протитанкових керованих раке 1 батареї протитанкових керованих ракет протитанкового дивізіону бригадної артилерійської групи був звільнений з військової служби у запас.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.02.2020 у справі №915/2459/19 було встановлено, що на 48 кілометрі + 800 метрів автодороги «Кременівка-Ялта» 13.01.2017 мала місце дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участі автомобіля марки «ЗІЛ 131» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки «ВАЗ 2107» державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок вказаної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пасажир автомобіля марки «ВАЗ 2107» державний номер НОМЕР_3 ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження.

За вказаним фактом СВ Мангушського ВП Центрального ВИ в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000019 за ч. 1 ст. 286 КК України.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 25.08.2017, прийнятої слідчим СВ Мангушського ВП Центрального ВП в Донецькій області Лєвшук Н.В., відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи, з технічної точки зору, у дорожній обстановці, що склалася, водій автомобіля марки «ЗІЛ 131» державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_1 , виконуючи вимоги п.11.3 Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість уникнути даної ДТП, через що його дії перебували у причинному зв`язку з настанням даної ДТП. В діях водія ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, однак враховуючи, що пасажиру автомобіля ВАЗ 2107 ОСОБА_3 спричинені легкі тілесні ушкодження, керуючись ст.110, ч.1 п.2 ст.284 КПК України слідчим постановлено закрити кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000019 від 14.01.2017, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

Згідно листа Південно територіального управління військової служби правопорядку №7029/4 від 05.12.2019 автомобіль марки «ЗІЛ 131» військовий номерний знак НОМЕР_2 , на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди належав Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується реєстраційними даними транспортного засобу Серія ПД №034403. У вказаному листі зазначено, що договір обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності укладений не був у зв`язку з відсутністю кошторису на дані статті фінансування.

01 серпня 2018 року Моторним (транспортним) страховим бюро України видано наказ від 01.08.2018 №7424 "Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_2 », яким відповідно до статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.04 №1961-IV, з урахуванням довідки №1 від 17.07.2018 про розмір відшкодування шкоди та документів наданих по справі МТСБУ, фінансовому управлінню наказано сплатити ОСОБА_2 26 337,23 грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Платіжним дорученням від 02.08.2018 №992080 МТСБУ на підставі наказу від 01.08.2018 №7425 перерахувало на рахунок ОСОБА_2 суму у розмірі 26 337,23 грн.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.02.2020 у справі №915/2459/19 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму сплаченого відшкодування в розмірі 26 337,23 грн та 1921 грн. судового збору.

Платіжним дорученням №782 від 12.05.2020 військова частина НОМЕР_1 перерахувала Моторному (транспортному) страховому бюро грошові кошти у сумі 28 258,23 грн.

Платіжним дорученням №1391 від 13.07.2020 Військова частина НОМЕР_1 сплатила судовий збір у сумі 2102,00 грн за позовом до ОСОБА_1 , Монастирищенський районний суд Черкаської області.

Платіжним дорученням №2615 від 24.11.2020 Військова частина НОМЕР_1 сплатила судовий збір у сумі 2102,00 грн за подання апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду.

Платіжним дорученням №428 від 24.02.2021 Військова частина НОМЕР_1 сплатила судовий збір у сумі 2270,00 грн за подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11.05.2021 у справі №702/305/20 касаційна скарга Військової частини НОМЕР_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 18.01.2021 у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, повернута заявнику.

Надаючи правову оцінку встановленим у справі фактичним обставинам суд виходить з наступного.

Спірні відносини виникли у зв`язку з відшкодуванням шкоди, завданої автомобілю марки «ВАЗ 2107» державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 під час ДТП, яка сталася на 48 кілометрі + 800 метрів автодороги «Кременівка-Ялта» 13.01.2017 за участі автомобіля марки «ЗІЛ 131» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .

За загальними правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного Кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

За приписами ст. 1187 Цивільного Кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" крім загальних підстав, передбачених Цивільним кодексом, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.92 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст. 441 ЦК, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

Отже за змістом вказаних приписів шкода, заподіяна працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, відшкодовується відповідно до вимог трудового законодавства.

Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29.12.92 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

На час розгляду справи підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків регулюються Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №160-Х1 (далі Закон №160-1Х).

Згідно ст. 1 Закону №160-1Х :

2) інше майно - нерухоме та рухоме державне майно (крім військового майна, закріпленого за військовою частиною, установою, організацією, закладом), майно, залучене під час мобілізації, а також грошові кошти;

4) матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності;

5) пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано;

Згідно ст. 2 Закону №160-1Х дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів.

Ч. 1 ст. 3 Закону №160-1Х передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Ч. 2 вказаної статті визначає, що умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Згідно ч. 3 вказаної статті притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Згідно ч. 5 вказаної статті особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

П. 1 ч. 1 ст. 6 Закону №160-1Х передбачає, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі, зокрема, здійснення надлишкових виплат грошових коштів.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону №160-1Х розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається, що матеріальна шкода у сумі 26337,23 грн відшкодування та у сумі 1921 грн згідно рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.02.2020 у справі №915/2459/19 спричинена Військовій частині НОМЕР_1 внаслідок надлишкових витрат грошових коштів внаслідок сплати в порядку регресу Моторному (транспортному) страховому бюро страхового відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП з вини відповідача.

Обставини щодо факту ДТП, протиправної поведінки відповідача, причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і завданою шкодою, а також вина відповідача встановлені рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.02.2020 у справі №915/2459/19, яке набрало законної сили, і відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню.

Водночас суд зазначає, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-1V (далі Закон №1961-1V).

Ст. 1 Закону №1961-1V визначає:

1.1. страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу;

1.2. страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування";

1.3. потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу;

1.4. особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду;

Згідно ст. 6 Закону №1961-1V страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п. 21.1 ст. 21 Закону №1961-1V з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону №1961-1V у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно п. 9.2 ст. 9 Закону №1961-1V розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Згідно п. 9.3 ст. 9 Закону №1961-1V розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого.

Отже за змістом вказаних приписів у разі укладення Військовою частиною НОМЕР_1 договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності автомобіля «ЗІЛ 131» державний номер НОМЕР_3 спричинена матеріальна шкода в межах страхових сум, визначених ст. 9 Закону №1961-1V, підлягала відшкодуванню страховиком, тобто страховою організацією, з якою укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності автомобіля «ЗІЛ 131» державний номер НОМЕР_3 , а у сумі перевищення повинна бути відшкодована військовослужбовцем відповідачем у справі.

Судом встановлено, що надлишкові грошові виплати, спричинені відшкодуванням страхової суми Моторному (транспортному) страховому бюро у сумі 26337,23 грн відшкодування та 1921 грн. судового збору є меншими, ніж страхові суми, визначені ст. 9 Закону №160-1Х, матеріальна відповідальність за їх виплату покладається на позивача.

За вказаних обставин підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності за спричинені позивачу надлишкові виплати у сумі 26337,23 грн страхового відшкодування та 1921 грн. судового збору відсутні.

Щодо стягнення витрат на сплату судового збору, сплаченого за подання позову до Монастирищенського районного суду Черкаської області, Апеляційного суду Черкаської області та Верховного Суду, то порядок сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, апеляційною та касаційною скаргою врегульований нормами процесуального законодавства, в даному випадку Цивільним процесуальним кодексом України, та Законом України «Про судовий збір», тому не є прямою дійсною шкодою, спричиненою протиправними діями відповідача, і стягненню не підлягають.

Щодо посилання позивача на ст. 1191 Цивільного кодексу україни, яка визначає, що особа. яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, то дана норма застосуванню не підлягає, оскільки спірні правовідносини регулюються ст. 1166 Цивільного кодексу України.

Посилання позивача на приписи ст. 26, 27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, згідно з якими військовослужбовці несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом, є необгрунтованим, оскільки вказані норми є загальними.

Щодо посилання відповідача на пропуск строку звернення до суду, то згідно ч. 3 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Ст. 4 Закону №160-1Х передбачає, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.

Згідно ст. 12 Закону №160-1Х передбачає, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.

Отже Законом №160-1Х встановлено трирічний строк звернення до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди.

Враховуючи, що рішення Господарського суду Миколаївської області у справі №915/2459/19 прийнято 25.02.2020, трирічний строк звернення до суду не сплинув, тому підстави для залишення позову без розгляду відсутні.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 241-246, 255, 264-265 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня прийняття цього рішення.

Головуючий Алла РУДЕНКО