Справа № 280/5406/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року Справа № 280/5406/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Михайлівської сільської ради (пр. Слободчикова, буд. 17, с. Михайлівка, Вільнянський район, Запорізька область, 70030) про визнання права та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач 1), ОСОБА_1 (далі позивач 2), ОСОБА_2 (далі позивач 3) та ОСОБА_3 (далі позивач 4) до Михайлівської сільської ради (далі відповідач, Михайлівська СР), в якій позивачі просять суд: визнати за позивачем 1, позивачем 2, позивачем 3 та позивачем 4 право на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства; зобов`язати відповідача надати позивачу 1, позивачу 2, позивачу 3 та позивачу 4 дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони звернулись до відповідача з заявами про безоплатне надання у власність земельних ділянок, які розташовані на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства. Проте відповідач, всупереч вимогам земельного законодавства України, не надав позивачам дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Вважають, що така бездіяльність Михайлівської СР порушує їх права та інтереси, в зв`язку з чим вони були змушені звернутися до суду.

Ухвалою від 05.07.2021 позов був залишений без руху, позивачам наданий строк на усунення недоліків позову.

20.07.2021 від позивачів до суду надійшла заява на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 26.07.2021 відкрите спрощене позовне провадження, судове засідання призначене без повідомлення (виклику) сторін (в письмовому провадженні). Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив в якому зазначив, що визнання права на виготовлення проекту землеустрою протирічить положенням земельного законодавства України. В зв`язку з чим вважає, що позивачами вибраний невірний спосіб захисту своїх прав. Крім того, на думку відповідача, позивачами пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

11.08.2021 від позивачів надійшла заява про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

27.08.2021 від позивачів надійшла відповідь на відзив. У відповіді позивачі вважають, що ними не пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Також зазначають, що вони мають право на отримання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель державної власності сільськогосподарського призначення, однак за умови, якщо такого права вони не використали раніше. Раніше це право ними не було використано. В зв`язку з чим вважають, що у відповідача не було законних підстав для відмови у наданні таких дозволів. Просять суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

07.04.2020 позивачі звернулись до відповідача з заявами про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

Листом від 06.05.2020 №262, 263, 265, 266/02-06-06, за підписом Голови Михайлівської СР, відповідач відмовив у задоволенні заяв позивачів.

Підставою для відмови послугувало те, що:

«В заявах Ви даєте згоду на обробку своїх персональних даних, але такі дані (копії паспортів та ідентифікаційних номерів) до заяви Вами не долучено.

Зазначені Вами на схемах земельні ділянки перебувають у користуванні місцевих громадян, відповідно до рішень сільської ради минулих років та розпоряджень Вільнянської райдержадміністрації. На теперішній час вони розробляють землевпорядну документацію для подальшої реєстрації права власності, відповідно до чинного законодавства».

Також відповідачем зазначено, що кількість земельних ділянок на території громади обмежена. Рішенням від 05.12.2019 за №91 «Порядок розподілу земельних ділянок на території Михайлівської сільської ради» Михайлівська СР затвердила перелік громадян, які мешкають на території ради, заяви яких розглядаються в першу чергу.

Не погоджуючись з відповіддю відповідача, позивачі звернулись з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Отже, підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Водночас, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує. У світлі вимог ч.2 ст.19 Конституції України така процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені ст.ст.118, 122, 123 Земельного кодексу України.

Частиною 1 ст.122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до положень ч.1 ст.123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Згідно з частинами 2, 3 ст.123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, положеннями ст. 123 Земельного кодексу України передбачено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу місцевого самоврядування, в разі звернення до нього громадянина з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу з чітко визначених підстав.

Перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом. Вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, відповідачу забороняється. Підстави відмови у наданні дозволу є вичерпними. Відтак, будь-які дії відповідача, спрямовані на ухилення від прийняття рішення шляхом надання будь-яких відповідей, прямо суперечать закону та є протиправними. В свою чергу, такі дії не є законним способом поведінки відповідача, є проміжними відповідями на заяви позивача (позивачів), не містять чіткого та однозначного рішення про відмову, а отже не можуть вважатися «відмовою у наданні дозволу» у розумінні ч.3 ст.123 ЗК України.

Дозвіл або відмова у його наданні за своєю суттю є актом індивідуальної дії.

Відповідно до норм ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листом (листами) у відповідь на заяву (заяви) позивача (позивачів).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 25.06.2020 по справі №818/1010/17 (адміністративне провадження №К/9901/43786/18).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, частинами 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» також встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В зв`язку з зазначеними нормами суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 11.04.2013 по справі «Вєренцов проти України», в якому Суд зазначив, що саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

Крім того, у рішенні від 03.04.2008 по справі «Корецький та інші проти України», ЄСПЛ наголосив, що закон має бути сформульований з достатньою чіткістю. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

У рішенні від 09.01.2013 по справі «Олександр Волков проти України» (OleksandrVolkov v. Ukraine), заява № 21722/11 ЄСПЛ наголошено, що чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону визначають принцип законності, який частково співпадає з принципом верховенства права, одним з визначальних проявів якого є принципи «доброго врядування» і «належної адміністрації».

У п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява №29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). При цьому, Суд наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року).

Проте, в порушення вищезазначених вимог законодавства, відповідач жодного рішення за заявами позивачів не прийняв, що свідчить про протиправну бездіяльність Михайлівської МР.

Разом з тим суд зазначає, що Верховний Суд України, в пункті 14 Інформаційного листа від 29 жовтня 2008 року надав роз`яснення, стосовно того, що при розгляді справ за адміністративними позовами до органів державної влади чи місцевого самоврядування про визнання неправомірною бездіяльності щодо не розгляду заяви про надання позивачу земельної ділянки в оренду, про передачу земельної ділянки у власність, суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про надання в оренду (передачу у власність), що не належить до компетенції суду.

Аналогічного висновку дотримується і Верховний Суд (постанова Верховного Суду від 03.04.2020 по справі №521/1612/15-а), яка враховується судом під час ухваленні рішення у даній справі.

Таким чином, в даному випадку, має місце протиправна бездіяльність Михайлівської СР, тому що лист відповідача, у відповідь на заяви (звернення) позивачів про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, за змістом та формою не може вважатися «відмовою» у розумінні норм Земельного кодексу України, оскільки з даного питання повинно прийматися відповідне рішення Михайлівською СР.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені у ч.3 ст.123 ЗК України, у визначений законом строк, суд вважає, що належним способом захисту прав позивачів є зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення, тобто рішення про надання або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок.

Аналогічна правова позиція, з цього питання, викладена Верховним Судом у постанові від 17 березня 2021 року по справі справа №1.380.2019.000976 (адміністративне провадження №К/9901/34051/19).

При цьому суд звертає увагу відповідача на те, що Європейським Судом з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що у рішеннях органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Щодо посилання відповідача про пропуск позивачами строку звернення до суду з даним позовом, то суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вперше з позовною заявою аналогічного змісту позивачі звернулись до Запорізького окружного адміністративного суду - 08 вересня 2020 року, тобто в межах строку встановленого ст.122 КАС України.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного від 14.09.2020 по справі №280/6191/20 позовна заява була повернута позивачам, оскільки позов був підписаний не усіма позивачами.

В подальшому позивачі неодноразово звертались до суду з позовами до того ж відповідача, з тими ж вимогами. Проте судове провадження за їх вимогами відкрито не було, а вимоги по суті не розглядались.

Враховуючи викладене суд вважає, що позивачами не пропущено строк звернення до суду.

Щодо інших доводів сторін, то вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат визначені у статті 139 КАС України.

При зверненні до суду з даним позовом кожним з позивачів сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн., який підлягає стягненню на їх користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до Михайлівської сільської ради (пр. Слободчикова, буд. 17, с. Михайлівка, Вільнянський район, Запорізька область, 70030) про визнання права та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Михайлівської сільської ради щодо не розгляду заяв (звернень) ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 б/н від 07.04.2020 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

Зобов`язати Михайлівську сільську раду розглянути заяви (звернення) ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 б/н від 07.04.2020 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства з прийняттям за наслідками їх розгляду рішення (рішень) по суті порушеного у заяві питання, у відповідності до вимог статті 123 Земельного кодексу України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Михайлівської сільської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Михайлівської сільської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Михайлівської сільської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Михайлівської сільської ради на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «06» грудня 2021 року.

Суддя Р.В. Кисіль