Справа № 160/10497/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Справа № 160/10497/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень №, №, № від 08.04.2021р., податкової вимоги №258139-52 від 11.09.2020р. та рішення про опис майна у податкову заставу №258139-52/61 від 11.09.2020р., -

ВСТАНОВИВ:

29.06.2021р. ОСОБА_1 звернулась з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та просить:

- скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Р" відповідача № від 08.04.2020 року, яким позивачеві було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на суму 250715,28 гривень;

- скасувати податкове повідомлення-рішення форми "Р" відповідача № від 08.04.2020 року, яким позивачеві було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 20892,94 гривень;

- скасувати податкове повідомлення-рішення форми "ПС" відповідача № від 08.04.2020 року, яким до позивача було застосовано штрафні санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб на суму 170,00 гривень;

- скасувати податкову вимогу форми "Ф" відповідача № 258139-52 від 11.09.2020 року про сплату податкового боргу позивачем у розмірі 297645,45 грн.;

- скасувати рішення про опис майна позивача у податкову заставу № 258139-52/61 від 11.09.2020 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорювані податкові повідомлення-рішення, податкова вимога та рішення про опис майна є протиправними та підлягають скасуванню, так як позивач не отримував від банку повідомлення про прощення (анулювання) основної кредитної заборгованості, натомість, банком 26.11.2018р. в якості погашення заборгованості за кредитним договором було реалізоване своє право та за умовами Іпотечного договору №800002617-И від 12.11.2007р. та Договору про внесення змін і доповнень №1/800030037 до Іпотечного договору №800002617-И від 12.05.2011р. Банком було набуто право власності на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; за умовами Іпотечного договору зі змінами та доповненнями визначено, що після переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки будь-які наступні вимоги Іпотекодержателя щодо виконанням Іпотекодавцем основного зобов`язання у межах суми, передбаченої у пункті 2.1 договору є недійсними; зі змісту акту перевірки, складеного відповідачем, вбачається, що факт отримання позивачем доходу було встановлено на підставі інформації, наданої банком у листі, в якому не міститься жодних розрахунків заборгованості позивача перед банком, в тому числі і суми нібито прощеної заборгованості у розмірі 1115220,84 грн., відсутні відомості про вартість набутого банком предмету іпотеки та про його набуття, відсутні докази належного повідомлення банком позивача про прощення (анулювання) основної суми кредитної заборгованості; припинення зобов`язання внаслідок його прощення (анулювання) заборгованості не може бути додатковим благом і одночасно призводити до зменшення (погіршення) майнового стану платника податків; визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є фактичне отримання такого доходу платником податку в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формі; контролюючим органом було порушено процедуру проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, оскільки позивача не було повідомлено про необхідність надання відповідних документів та початок проведення перевірки, що є грубим порушенням податкового законодавства; з 23.04.2021р. набули чинності зміни до Податкового кодексу України відповідно до яких за підпунктом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку (крім суми прощеного (анульованого) основного боргу платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на постанови Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі №813/179/16 та від 10.05.2018р. у справі №802/142/17-а. Додатково, у клопотанні про долучення доказів від 06.10.2021р. позивач вказує на те, що у документах банку, які стали підставою для нарахування позивачеві грошових зобов`язань за оспорюваними рішеннями, наявні неточності та описки та із них неможливо встановити походження суми доходу у вигляді додаткового блага позивача у сумі 1115220,84 грн. У додаткових поясненнях від 10.11.2021р. позивач зазначає, що при визначенні позивачеві грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з суми прощеного боргу, відповідачем невірно здійснено розрахунок суми доходу позивача як додаткового блага; безпідставно не застосовано норми п.8 підрозділу 1 розділу ХХ ПК України; відповідач не пересвідчився у дійсності основного боргу (а.с.129-131, 163-165).

Ухвалою суду від 01.09.2021р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.91).

24.09.2021р., на виконання вимог вищенаведеної ухвали суду, відповідач подав до канцелярії суду письмовий відзив на позов, у якому просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю посилаючись на те, що на теперішній час в інтегрованій картці платника податків позивача обліковується не заявлений до суду податковий борг на загальну суму 297645,45 грн. (274762,72 грн. по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування; 22882,73 грн. по військовому збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування), який нараховано згідно податкових повідомлень - рішень від 08.04.2020р., винесених на підставі акту перевірки №4643/04-36-33-05/ НОМЕР_1 від 28.01.2020р. Додатково, у поясненнях від 29.10.2021р. відповідач зазначає, що, оскільки у 2018 році АТ «АЛЬФА-БАНК» було прийнято рішення щодо анулювання (прощення) ОСОБА_1 основної суми кредитної заборгованості, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу з урахуванням норм пп. "д" пп. 164.2.17 п. 164.2 ст.164 Кодексу №2755 та оподатковується податком на доходи фізичних осіб та військовим збором; сума| нарахованого доходу у вигляді додаткового блага у розмірі 1 115 220,84 гри. Фізичній особі ОСОБА_1 не є сумою, прощеною у «розмірі різниці» в розумінні положень пункту 8 підрозділу 1 розділу XX «Перехідні положення» Кодексу №2755 (а.с.102-104, 143-144).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 01.11.2021р. було продовжено строк розгляду даної справи до 01.12.2021р. (а.с.158).

Отже, рішення у даній адміністративній справі приймається 01.12.2021р. у межах строку, встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

12.11.2007р. між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №800002617, з метою забезпечення виконання зобов`язань за яким було укладено договір іпотеки від 12.11.2007р., а також і 12.05.2011р. було укладено Договір про внесення змін і доповнень №1/80030037, що підтверджується копія відповідних договорів та листа АТ «Альфа-Банк» №82161-23.1-б/б від 21.09.2021р. (а.с.31-46,132-133).

Листом №107565 від 12.06.2018р. ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_1 (зокрема, на адресу: АДРЕСА_2 , яка зазначена позивачем у позові) було направлено Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яким, зокрема, повідомлено позивача про те, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя в порядку вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку» їй буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за Кредитом, у зв`язку з чим вона буде зобов`язана сплатити 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору з доходу у вигляді основної суми боргу, анульованого кредитором (а.с.137-138).

АТ «Альфа-Банк» було направлено на адресу ОСОБА_1 (зокрема, на адресу: АДРЕСА_2 ) Довідку №19330-102-б/б від 26.02.2019р. про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу, згідно якої Банк повідомив позивача про те, що їй прощено (анульовано) залишок заборгованості за Кредитним договором №800002617 від 12.11.2007р. та Договором про внесення змін і доповнень №1/800030037 від 12.05.2011р. та у відповідності до вимог Податкового кодексу України до складу її річного доходу за 2018 рік включається дохід у вигляді основної суми прощеного (анульованого) боргу в розмірі 1115220,84 грн., який підлягає оподаткуванню (а.с.134).

У період з 24.01.2020р. по 27.01.2020р. посадовою особою контролюючого органу була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питань достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору фізичною особою ОСОБА_1 за період з 01.01.2018р. по 31.12.2018р., за результатами якої був складений акт від 28.01.2020р. за №4643/04-36-33-05/ НОМЕР_1 за висновками якого встановлено порушення позивачем, а саме:

- п.п.49.18.4 п.49.18 ст.49, п.176.1 ст.176, п.179.1 ст.179 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ (зі змінами і доповненнями), а саме: неподання податкової декларацій про майновий стан і доходи за 2018 рік;

- пп.«д» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164, п.п.168.2.1 п.168.2 ст.168 та з урахуванням п.п.165.1.55 п.165.1 ст.165, п.167.1 ст.167, п.п.1.2, п.п.1.3 п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-УІ (із змінами та доповненнями), а саме: заниження загального річного оподатковуваного доходу шляхом не декларування доходу, у зв`язку з отриманням додаткового блага у вигляді суми анульованої (прощеної) заборгованості за кредитом, в результат чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за 2018 рік на суму 200572,22 грн. та військового збору на суму 16714,35 грн., що підтверджується змістом копії наведеного акту перевірки (а.с.13-25, 113-119).

На підставі наведеного акту перевірки, контролюючим органом 08.04.2020р. були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення, а саме:

- форми "Р" №, за яким позивачеві було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 250715,28 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням - 200572,22 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 50143,06 грн.;

- форми "Р" №, за яким позивачеві було збільшено суму грошового зобов`язання за платежем Військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 20892,94 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням - 16714,35 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 4178,59 грн.;

- форми "ПС" відповідача №, за яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 170,00 грн. за неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік, що підтверджується їх копіями, наявними у справі (а.с.26-28,111-112).

В подальшому, у зв`язку із несплатою грошових зобов`язань, визначених у вищенаведених податкових повідомленнях-рішеннях, контролюючим органом були прийняті:

- податкова вимога форми "Ф" №258139-52 від 11.09.2020 року, за якою станом на 10.09.2020р. за позивачем обліковується податковий борг на загальну суму 297645,45 грн., у тому числі за основні платежі - 217286,57 грн., штрафні (фінансові) санкції - 54491,65 грн., пеня - 25867,23 грн.

- рішення про опис майна у податкову заставу №258139-52/61 від 11.09.2020 року (29,30).

Вищенаведені податкові повідомлення-рішення від 08.04.2020р., податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу від 11.09.2020р. є предметом розгляду у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено, що платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом.

Підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що додатковим благом є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.

Відповідно до підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України платником податку є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Пунктом 163.1 ст.163 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Згідно п.164.1 ст.164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року; сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності (пп.165.1.55 п.165.1 ст.165 ПК України в редакції чинній на момент прийняття оспорюваних рішень).

Підпунктом «в» п.176.1 ст.176 ПК України встановлено, що платники податку зобов`язані, зокрема, подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим.

У відповідності до п.179.1, п.179.7 ст.179 ПК України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації. Сума податкових зобов`язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно до п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пп.162.1 ст.162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст.163 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень контролюючого органу) свідчить про те, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року та не включаються суми процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності.

При цьому, у разі отримання такого оподатковуваного доходу у вигляді наведеного додаткового блага (прощення кредитором основної суми боргу (кредиту), платник податку зобов`язаний подати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію), сплатити суму податкового зобов`язання, яка зазначена у такій декларації, а також і нарахувати та сплатити з такого доходу військовий збір.

За викладеного, суд приходить до висновку, що додатковим благом є тільки основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, яка підлягає оподаткуванню та декларуванню, і в цю суму боргу (кредиту) не включаються проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором.

Так, як встановлено судом із наявних матеріалів справи, 12.11.2007р. між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №800002617, з метою забезпечення виконання зобов`язань за яким було укладено договір іпотеки від 12.11.2007р., а також і 12.05.2011р. було укладено Договір про внесення змін і доповнень №1/80030037 (а.с.31-46,132-133).

АТ «Альфа-Банк» було направлено на адресу ОСОБА_1 (зокрема, на адресу: АДРЕСА_2 ) Довідку №19330-102-б/б від 26.02.2019р. про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу, згідно якої Банк повідомив позивача про те, що їй прощено (анульовано) залишок заборгованості за Кредитним договором №800002617 від 12.11.2007р. та Договором про внесення змін і доповнень №1/800030037 від 12.05.2011р. та у відповідності до вимог Податкового кодексу України до складу її річного доходу за 2018 рік включається дохід у вигляді основної суми прощеного (анульованого) боргу в розмірі 1115220,84 грн., який підлягає оподаткуванню (а.с.134).

Листом від 20.08.2019р. №78734-11-б/б АТ «Альфа-Банк» повідомив контролюючий орган, що нарахування та виплата доходів на користь фізичної особи ОСОБА_1 зумовлена проведенням АТ «Альфа-Банк» у 4 кварталі 2018р. операції з прощення (анулювання) основної кредитної заборгованості за власним рішенням Банку до закінчення строку позовної давності у розмірі 1115220,84 грн., та на виконання вимог, встановлених пп.164.2.17 «д» Податкового кодексу України, Банк повідомляв позивача про обов`язок сплатити податки та збори з доходу сум прощеного боргу шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням, що підтверджується копією відповідного листа, наявною у справі (а.с.146).

Аналіз наведених норм податкового законодавства (в редакції чинній на момент прийняття оспорюваних рішень) та вищедосліджених доказів у їх сукупності свідчить про те, що анульована (прощена) Банком позивачеві сума основного боргу (тіло кредиту) за кредитним договором є доходом, який отриманий позивачем як додаткове благо, а відповідно, такий дохід підлягає включенню до річного оподатковуваного доходу за 2018 рік шляхом відповідного декларування позивачем такого доходу та з такого доходу позивач був зобов`язаний нарахувати ПДФО та військовий збір у встановленому податковим законодавством у відповідному розмірі, про що позивач був проінформований Банком шляхом направлення на адресу ОСОБА_1 (зокрема, на адресу: АДРЕСА_2 ) Довідки №19330-102-б/б від 26.02.2019р. про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу (а.с.134).

Проте, як встановлено судом з наявних матеріалів справи, позивач свого обов`язку щодо декларування доходу як додаткового блага за анульованим (прощеним) основним боргом (тілом кредиту) у сумі 1115220,84 грн. не виконав, відповідної декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік у встановлений строк не подав та суми ПДФО і військового збору не сплатив, що не заперечується позивачем.

За викладених обставин та враховуючи те, що судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено факт анулювання (прощення) боргу Банком позивачеві у розмірі 1115220,84 грн., що є сумою основного боргу за прощеним кредитом (без урахування процентів, пені та штрафних санкцій), що підтверджується відповідною інформацією Банку (а.с.134,146), яка є доходом позивача у вигляді додаткового блага із якого позивач мала обов`язок сплатити ПДФО та військовий збір за приписами вищенаведеного податкового законодавства, подати відповідну декларацію за 2018 рік, проте, жодних дій для цього не вчинила (таких доказів не надано), суд приходить до висновку про те, що контролюючим органом правомірно були нараховані грошові зобов`язання з ПДФО та військовому збору та застосовані штрафні санкції за неподання податкової звітності за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями, а, відповідно, правомірно прийняті оскаржувані податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 23.09.2019р. у справі №825/599/17 та від 01.10.2019р. у справі №819/2619/14-а, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, при цьому, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Однак, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність прийняття контролюючим органом оспорюваних рішень з урахуванням встановлених судом обставин щодо того, що сума прощеного (анульованого) боргу у розмірі 1115220,84 грн. є сумою основного боргу (тілом кредиту) за прощеним кредитом (без урахування процентів, пені та штрафних санкцій), аналізу вищенаведених норм чинного податкового законодавства, які регулюють спірні відносини та правової позиції Верховного Суду, яка викладена вище.

Є безпідставними та відхиляються судом посилання позивача на те, що контролюючим органом було порушено процедуру проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, оскільки позивача не було повідомлено про необхідність надання відповідних документів та початок проведення перевірки, що є грубим порушенням податкового законодавства, оскільки наведені твердження спростовуються наявними в матеріалах справи копіями наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки №1768-п від 19.12.2019р., повідомлення №696 від 19.12.2019р. про проведення такої перевірки з 24.01.2020р. та необхідність забезпечення надання всіх документів, що стосуються предмету такої перевірки, а також і копією поштового конверту щодо повернення на адресу контролюючого органу наведених наказу та повідомлення із позначкою «за закінченням встановленого строку зберігання», що вважається належним повідомленням позивача, виходячи з вимог ст.ст. 42,58 Податкового кодексу України (а.с.147, 147-зворот, 155-156).

Судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і аргументи позивача у позові про порушення відповідачем порядку оформлення акту перевірки та не зазначення у ньому інформації, передбаченої п.2 ст.4 Розділу ІІІ Порядку №727, оскільки наведені доводи спростовуються змістом копії дослідженого судом актом перевірки від 28.01.2020р., які містять всі необхідні відомості щодо виявлених порушень з посиланням на документи, надані Банком та норми чинного законодавства, які регулюють дані відносини, та зазначені чіткі норми, порушені позивачем (а.с.13-25).

Є неспроможними посилання позивача, як на підставу для скасування опорюваних рішень, на те, що позивач не отримував від банку повідомлення про прощення (анулювання) основної кредитної заборгованості, оскільки наведені обставини не є підставою для не прийняття контролюючим органом оспорюваних ППР, у зв`язку із встановленням останнім за результатами перевірки не виконанням позивачем вимог Податкового кодексу України щодо декларування такої суми прощеного боргу та сплати відповідних податків у зв`язку з його прощенням.

Також і є безпідставними та відхиляються судом посилання позивача на те, що з 23.04.2021р. набули чинності зміни до Податкового кодексу України відповідно до яких підпункт «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку (крім суми прощеного (анульованого) основного боргу платника податку за іпотечним кредитом в іноземній валюті, забезпеченим іпотекою житлової нерухомості), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, оскільки оскаржувані позивачем рішення контролюючого органу були прийняті до набрання чинності відповідних змін, тобто до 23.04.2021р., а саме: 08.04.2020р. та 11.09.2020р., тобто, наведені приписи не можуть бути застосовані до даних правовідносин, так як не мають зворотної дії в часі (протилежних доказів позивачем суду не надано).

Судом відхиляються посилання позивача на те, що відповідачем безпідставно не застосовано норми п.8 підрозділу 1 розділу ХХ ПК України, оскільки правовою підставою для звільнення особи від сплати податку та військового збору при анулюванні кредитного боргу є зміна кредитором валюти зобов`язання за кредитом, саме така умова регламентована пунктом 8 підрозділу 1 розділу ХХ Перехідних положень ПК України. Тобто, за змістом наведених положень у разі, якщо кредитором (банком) здійснено анулювання (прощення) основної суми боргу (кредиту), а не суми у розмірі різниці, розрахованої кредитором відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, то з метою оподаткування сума такого анульованого боргу вважається додатковим благом і включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку. Як слідує з обставин цієї справи, позивачу банком було прощено (анульовано) суму основного боргу, а не змінено валюту зобов`язання за таким фінансовим кредитом з іноземної валюти у гривню, що у розумінні вищенаведених норм податкового законодавства зумовлює виникнення додаткового блага та, як наслідок, зобов`язання задекларувати отриманий дохід і сплатити з нього податок і військовий збір.

Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постанові від 28.07.2021р. у справі №826/12872/17, на яку також посилається і позивач у додаткових поясненнях від 10.11.2021р., яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, судом відхиляються посилання позивача на те, що при визначенні позивачеві грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору з суми прощеного боргу, відповідачем невірно здійснено розрахунок суми доходу позивача як додаткового блага; відповідач не пересвідчився у дійсності основного боргу; у документах банку, які стали підставою для нарахування позивачеві грошових зобов`язань за оспорюваними рішеннями, наявні неточності та описки та із них неможливо встановити походження суми доходу у вигляді додаткового блага позивачеві у сумі 1115220,84 грн., оскільки зазначені обставини не є предметом даного спору, стосуються не даних правовідносин, а взаємовідносин позивача та Банку, доказів звернення до суду із позовом в порядку цивільного судочинства до Банку щодо оскарження розміру прощеного боргу позивачем суду не надано, а матеріали справи таких доказів не містять, тому викладені обставини не можуть бути обрані обґрунтованими підставами для скасування спірних рішень контролюючого органу у цій справі.

При цьому, слід зазначити, що незгода позивача із розміром анульованого (прощеного) основного боргу (тіла кредиту) або із його розрахунком не може бути обрано підставою для скасування оспорюваних рішень контролюючого органу, з огляду на те, що до повноважень контролюючого органу не віднесено здійснення перевірки правильності розрахунку суми основного боргу за прощеним кредитом Банком, оспорювані податкові повідомлення-рішення сформовані згідно до вимог податкового законодавства на підставі даних, розрахованих Банком, що є виключними повноваженнями останнього, в які не може втручатися контролюючий орган та він не має повноважень здійснювати перевірку розрахунку суми прощеного боргу.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене та перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваних рішень, суд приходить до висновку про те, що оспорювані рішення прийняті відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Враховуючи наведене та те, що судом встановлено протиправність оспорюваних позивачем ППР, а позивачем таких доказів суду не надано, суд приходить до висновку, що податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу, які є похідними від вищенаведених ППР, прийняті відповідачем правомірно та у відповідності до вимог чинного податкового законодавства на момент виникнення спірних відносин.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Приймаючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень №, №, № від 08.04.2021р., податкової вимоги №258139-52 від 11.09.2020р. та рішення про опис майна у податкову заставу №258139-52/61 від 11.09.2020р. - відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва