Справа № 520/6181/2020
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Тітов О.М.

23 листопада 2021 р.Справа № 520/6181/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про скасування рішення, визнання протиправними дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

В с т а н о в и в:

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 року, що набрало законної сили 14.09.2020 року, по справі № 520/6181/2020 частково задоволені вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 .

Так, судовим рішенням визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківський області (далі ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган) щодо відмови у проведенні обчислення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 , призначеної за вислугою років відповідно до норм ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції на день призначення), за його заявою від 14.04.2020 року.

Скасовано рішення № 3808 від 16.04.2020 року відділу з питань перерахунків пенсій № 27 управління застосування пенсійного ГУ ПФУ в Харківській області, щодо відмови у проведенні обчислення та перерахунку пенсії позивача, призначеної відповідно до норм ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 за вислугу років.

ГУ ПФУ в Харківський області зобов`язано провести перерахунок в бік збільшення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 у зв`язку зі збільшенням його вислуги років та збільшенням розміру складових його заробітної плати до моменту звільнення з роботи в органах прокуратури, в розмірі 70% від суми його місячної заробітної плати на підставі довідки прокуратури Харківської області від 23.01.2018 року № 18-32 (з урахуванням посадового окладу заступника начальника відділу прокуратури області, надбавки за класний чин старшого радника юстиції, надбавки за вислугу років 40%, надбавки за роботу з таємними документами в умовах режимних обмежень 10%, надбавки за виконання особливо-важливої роботи 70%, надбавки за службу на посадах слідчих 25%, щомісячної премії 210%, індексації), починаючи з 01.01.2020 року, без обмеження максимального розміру пенсії, та виплачувати її.

ГУ ПФУ в Харківській області зобов`язано провести перерахунок в бік збільшення пенсії за вислугу років позивача , у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури, згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 657 від 30.08.2017 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», що набула чинності з 06.09.2017 року., в розмірі 70% від суми місячної заробітної плати на підставі довідки прокуратури Харківської області від 16.03.2020 року № 18-221 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) на посаді заступника начальника відділу прокуратури області, що враховується для перерахунку його пенсії (з урахуванням посадового окладу заступника начальника відділу прокуратури області, надбавки за класний чин старшого радника юстиції, надбавки за вислугу років 40%, надбавки за роботу з таємними документами в умовах режимних обмежень 10%, надбавки за виконання особливо-важливої роботи 70%, надбавки за службу на посадах слідчих 25%, щомісячної премії 60%, матеріальної допомоги для оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань 1/12), починаючи з 01.01.2020 року, без обмеження максимального розміру пенсії, та виплачувати її.

Також відповідач зобов`язаний виплатити, після проведення вищевказаного перерахунку пенсії, ОСОБА_1 разово однією сумою різницю в пенсії за минулий час, тобто за період з 01.01.2020 року до дати, з якої буде фактично розпочата щомісячна виплата пенсії в перерахованому розмірі.

Визнана протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Харківський області щодо неповного розгляду звернення, не вирішення всіх поставлених питань, нездійснення відповідних дій і неприйняття необхідних рішень за зверненням ОСОБА_1 в порядку Закону України «Про звернення громадян» від 14.04.2020 року.

Відповідач зобов`язаний повторно розглянути звернення позивача ОСОБА_1 від 14.04.2020 року, подане в порядку Закону України «Про звернення громадян», в повному обсязі всіх поставлених в ньому питань.

В задоволенні іншої частини вимог адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судом проведений розподіл судових витрат у справі, - стягнуто на користь позивача сплачену суму судового збору в розмірі 1681,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській області.

24.05.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду пе6ршої інстанції із заявою, якою відповідно до положень ст. 382 КАС України, просив:

- встановити судовий контроль за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 року у справі № 520/6181/2020 та зобов`язати суб`єкта владних повноважень - відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення, яке набуде законної сили;

- за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту встановити новий строк подання звіту, або накласти на керівника суб`єкта владних повноважень (відповідача) - начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (), відповідального за виконання рішення суду, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половину суми штрафу стягнути на користь позивача, іншу половину - на користь Державного бюджету України.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем на виконання судового рішення проведений перерахунок його пенсії за період з 01.01.2020 року по 13.09.2020 року та визначена сума заборгованості в розмірі 147.542,43 грн. На його чисельні звернення пенсійний орган повідомив, що виплата заборгованості буде проведена при належному фінансуванні. Тобто ця сума буде залишитися невиплаченою на ніким невизначений термін, і не яких конкретних активних дій, окрім її включення до реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, відповідач не зробив і не планує надалі добросовісно робити, оскільки фактично покладає свою відповідальність за виконання рішення суду на якісь інші неназвані ним державні органи.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.05.2021 року у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивовано тим, що встановлення судового контролю за виконанням рішенням суду є правом суду, а не обов`язком та те, що позивачем не вичерпано загальний порядок виконання судового рішення, визначений Законом України «Про виконавче провадження», у суду відсутні докази того, що загальний порядок виконання судового рішення не призведе до очікуваного результату.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на п. 9 ч. 2 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України, п. 5 ч. 3 ст. 2, ст. 370 КАС України, ч. 1-4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII зазначає, що в цій справі встановлення судового контролю це обов`язок суду, у т.ч. з огляду на потребу ефективного захисту права заявника на виконання рішення суду. Також, звернув увагу, що КАС України не передбачає такої підстави для відмови у встановлені судового контролю, як «не вичерпано загальний порядок виконання судового рішення, визначений Законом України «Про виконавче провадження»», оскільки це різні за змістом процедури, які не суперечать і виключають одна одну, та не перешкоджають одна одній, а лише доповнюють одна одну і тому можуть застосовуватись одночасно. Крім того, застосовуючи зазначену підставу, суд першої інстанції не взяв до уваги можливість спливу розумних процесуальних строків, що позбавить заявника можливості пізніше звернутися до суду з іншою заявою в порядку ст. 382 КАС України.

Також, позивач зазначив, що суд першої інстанції помилково не врахував, що після визнання нечинною постанови КМУ від 22.08.2018 року № 649, виконання рішення суду може здійснюватися не лише за окремою бюджетною програмою, а із багатьох інших законних джерел, у т.ч. за рахунок резерву коштів ПФУ; за рахунок перерозподілу наявних у ПФУ коштів, що надійшли від сплати єдиного соціального внеску; в межах бюджетних призначень на 2021 рік; або напрямку за рахунок коштів єдиного казначейського рахунку державного бюджету, з урахуванням положень ч. 4і 5 ст. 43, п.п. ж п. 9 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Харківській області просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, - без змін.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ст. 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

Статтею 382 КАС України встановлений порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.

У відповідності до частин 1-4 цієї статті, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина до Державного бюджету України.

У постанові від 23.04.2020 року у справі № 560/523/19 Верховний Суд сформулював правову позицію, відповідно до якої застосування процесуальних засобів судового контролю не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов і не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції визнається заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. Специфіка застосування штрафної санкції полягає в тому, що вона накладається на керівника суб`єкта владних повноважень, яким не забезпечено виконання судового рішення та який є відповідальним за діяльність державного органу, який він очолює. Можливість накладення штрафу застосовується не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту. Накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є мірою покарання, а тому можливість суду накласти такий штраф може бути реалізована лише за умови встановлення судом обставин, які свідчать про умисне невиконання рішення суду, недобросовісність у діях суб`єкта владних повноважень, які свідчать про ухилення останнього від виконання рішення суду.

Судовим розглядом справи встановлено, що на виконання судового рішення пенсійним органом здійсненний перерахунок пенсії позивача ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 року по 13.09.2020 року та визначена сума заборгованості в розмірі 192.446,65 грн.

12.10.2020 року для забезпечення фінансування до підсистеми ПФУ «Реєстр судових рішень» ІКІС ПФУ» за реєстраційним номером 71.748 грн внесена інформація про розмір заборгованості (192.446,65 грн) по виплаті ОСОБА_1 відповідно до рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 року по справі № 520/6181/2020 (т. 4, а.с. 9).

В грудні 2020 року частина заборгованості в сумі 44.904,23 грн була виплачена ОСОБА_1 .

За повідомленням Пенсійного фонду України від 22.11.2021 року № 2800-030203-7/57302 (т. 4, а.с. 34-35) у 2021 році Фондом на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 року № 126 профінансовано 360 млн грн на виплати за рішеннями суду, що здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, з датою надходження судових рішень до боржників (пенсійних органів) по 11.11.2019 року включно.

Приходячи до висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає про обов`язок виконання рішення суду, в тому числі, суб`єктами наділеними владними повноваженнями, покладається Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року. Отже, її положення є обов`язковими для виконання Україною.

Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України, до яких відноситься і Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили, повинно бути виконане, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не беруться. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Європейської Конвенції з прав людини.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п.40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява №22774/93, п.66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 02.2009). Основною функцією судового рішення є відновлення порушених прав позивача (стягувача).

Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).

Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, згідно з практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 09.101979 в справі Ейрі (п.24). У розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (п.32)), а також право на певні суми соціальних виплат , у тому числі , у разі їх невиплаті є втручанням у право на мирне володіння майном (п.34. рішення ЄСПЛ по справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви №68385/10 та №71378/10), рішення набуло статусу остаточного від 26.09.2014.

«Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява №44912/98, п.52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п.50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява №73049/01, п.65, ЄСПЛ 2007-І).

Першим і найголовнішим правилом ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Формер Кінг з Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява №25701/94, пп.79 та п.82, ЄСПЛ 2000-XII).

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст.1 Протоколу №1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність встановлення судового контролю строком за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2020 року по справі № 520/6181/2020 в частині виплати позивачу ОСОБА_1 нарахованої але невиплаченої пенсії за період з період з 01.01.2020 року по 13.09.2020 року пенсії в розмірі 147.542,42 грн. та зобов`язує відповідача у строк трьох місяців подати до суду першої інстанції звіт про виконання судового рішення.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливає.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін (п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 382, 292, 293, 308, 310, 315, 317, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року скасувати в частині, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року по справі № 520/6181/2020 та прийняти в цій частині нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області на протязі трьох місяців надати Другому апеляційному адміністративному суду звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року по справі № 520/6181/2020.

В іншій частині Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова
Постанова у повному обсязі виготовлена і підписана 03 грудня 2021 року.