Справа № 380/9881/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 380/9881/20 пров. № А/857/14494/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Качмара В.Я., Мікули О.І.

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом громадянки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою громадянки ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року (суддя першої інстанції Клименко О.М, м. Львів, повний текст складено 31.05.2021)

В С Т А Н О В И В:

Громадянка ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №382-20 від 31 серпня 2020 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державної міграційної служби України визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодилась позивач та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що оскаржуване рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянкою ОСОБА_2 не може повернутися у країну свого походження та змушена шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознакою віросповідання та через належність до певної соціальної групи. Так, у позивач вже мала негативний досвід у країні походження, оскільки була примусово видана заміж. Наразі в неї наявні обґрунтовані побоювання стати жертвою примусового шлюбу та завданню шкоди своєму життю та здоров`ю через релігійні причини, оскільки без волі батьків заручилась з представником іншої (не мусульманської) релігії, а саме з чоловіком-християнином. Така ситуація підтверджується інформацією про країну походження. ОСОБА_3 не здатна забезпечити захист позивачеві в ситуаціях загрози переслідування та систематичного порушення прав людини. Відтак, відповідач формально підійшов до прийняття оскаржуваного рішення, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та її побоювань, тому таке є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

У судовому засіданні представник позивача Максимов А.О. підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені. Просив позов задоволити та зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянку позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до чинного законодавства.

Представник відповідача Горбонос І. заперечила щодо задоволення апеляційної скарги та пояснила, що відсутні підстави для набуття позивачем статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 та 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_4 є громадянкою є ОСОБА_5

26 грудня 2019 року позивач звернулася до ГУ ДМС у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій стверджує, що не може повернутися до країни походження через побоювання стати жертвою переслідувань з боку своєї родини через відносини із хлопцем християнином, оскільки рідні, як і вона сама сповідують іслам та за відмову вийти заміж за чоловіка за їх вибором та їх вказівкою.

Рішеннями ДМС України від 31.08.2020 №382-20 Коне Маніссан відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2019КН0174, відповідачем зазначено: відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з відсутністю у заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також через не встановлення фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про законність вказаного рішення з таких підстав.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із визначеннями, наведеними у пунктах 10-12 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» країна громадянської належності - країна, громадянином (підданим) якої є особа. За умови, якщо особа має понад одне громадянство, вона не вважається такою, що не має захисту країни своєї громадянської належності, якщо без будь-якої поважної причини, що випливає з обґрунтованих побоювань, вона не скористалася захистом однієї з країн, громадянином (підданим) якої вона є; країна попереднього постійного проживання особи без громадянства - країна, в якій особа без громадянства постійно проживала до прибуття в Україну; країна походження - країна чи країни громадянської належності для іноземця або країна попереднього постійного проживання особи без громадянства.

Приписами статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Громадянка ОСОБА_4 , місце народження м. Ганьоа (Кот-Д`Івуар), за релігійними переконаннями мусульманка, наміру змінювати віросповідання немає.

З 2013 року по 2017 рік перебувала у релігійному шлюбі з громадянином ОСОБА_2 , має сина, який залишився проживати з матір`ю чоловіка.

У м. Ганьоа проживає її родина: батько, мати, молодша сестра та двоє старших братів, які мають власні сім`ї та проживають окремо від батьків.

Зі змісту протоколу співбесіди від 21.05.2020 року слідує, що позивач після розлучення з чоловіком оселилася у своєї тітки, яка проживає у м. Абіджан (Кот-д`Івуар). У 2018 році познайомилася і зав`язала близькі стосунки з хлопцем-християнином. Батьки не схвалили її вибір, через що 11.11.2019 року вона залишила територію країни походження та 12.11.2019 року транзитом через Туреччину прибула до м. Запоріжжя (Україна), в`їзд у країну було здійснено на підставі візи тип С-02, дійсної з 04.10.2019 року по 04.04.2020 року, а згодом до м. Харків (Україна).

26 грудня 2019 року позивач звернулася до ГУ ДМС у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій стверджує, що не може повернутися до Кот-Д`Івуар через побоювання стати жертвою переслідувань з боку своєї родини через відносини із хлопцем християнином, оскільки рідні, як і вона сама сповідують іслам та за відмову вийти заміж за чоловіка за їх вибором та їх вказівкою.

У зв`язку із переїздом на проживання у м. Львів, особова справа позивач була переведена до ГУ ДМС у Львівській області.

Із позивачем проведено співбесіди 10.01.2020 та 21.05.2020.

Під час співбесід позивачка повідомила, що хлопець-християнин, який в Кот-д`Івуар має свій власний бізнес, не виказав бажання з метою збереження відносин і створення сім`ї із заявницею залишити територію громадянської належності та виїхати з нею до України. Із січня 2020 року із заявницею не спілкується.

Під час звернення до ГУ ДМС у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач стверджувала, що є вагітною та сподівається отримати соціальне забезпечення для дитини, а після народження дитини має намір прямувати до країн Західної Європи (а.с. 170 т.1).

Після проходження необхідного медичного огляду позивач під час співбесіди 21.05.2020 року повідомила, що лікарі не підтвердили наявність вагітності (а.с. 234 т.1).

Дослідивши матеріали справи та пояснення позивача, надані у ході співбесід та її представника у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що у позивача немає підстав вважати про існування в країні походження Кот-д`Івуар загрози для її життя, безпеки чи свободи, побоювання застосування щодо неї смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Твердження позивачки про погрози від батька та братів щодо її хлопця-християнина, з яким вона зустрічалася, не підтверджені, не надано звернень до правоохоронних органів з приводу таких погроз та відсутності реакції на такі звернення від органів держави.

Також відповідачем враховано, що позивач спілкується з рідними, використовуючи телефонний зв`язок, і при цьому не повідомляє їм, що перебуває поза межами країни громадянської належності, в той же час рідні спілкуються з нею рідко і не цікавляться де і з ким вона проживає. Натомість, як ствердила позивач, після безперешкодного повернення від батьків до тітки у вересні 2019 року вона переїхала за місцем проживання батьків хлопця-християнина і перебувала там цілком безпечно.

Отже, відвідач цілком обґрунтовано зазначив про безпечне та вільне пересування позивача в країні походження.

Відповідаючи на питання про можливість переселення до іншої адміністративно-територіальної одиниці Кот-Д`Івуар, позивач не повідомляє про будь-які можливі загрози, у тому числі від рідних, її бентежить брак коштів для самостійного життя. При цьому, вона не розглядає можливість спільного проживання з хлопцем-християнином.

Відтак, зміст пояснень позивача наданих під час співбесіди вказує, що ОСОБА_4 та її хлопець-християнин не мають на меті продовжувати стосунки та створювати сім`ю, що у свою чергу виключає причини стурбованості батьків та їх наміри ініціювати укладення примусового шлюбу з іншим чоловіком, адже саме таким чином родина позивача мала намір припинити її стосунки із хлопцем-християнином.

Позивачка не приймала участь у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, не була членом жодної організації (політичних, релігійних, військових, громадських, тощо) та не приймала участь у демонстраціях проти президента та уряду країни громадянської приналежності.

Також не наведено жодних фактів особистого переслідування Коне Маніссан в країні громадянської приналежності. До виїзду з країни постійного проживання вона не зазнавала жодних переслідувань з боку державних чи недержавних органів, до кримінальної відповідальності не притягувалась.

Відтак, суд першої інстанції правильно відхилив покликання представника позивача на те, що позивачка належить до соціальної групи, що не може повернутися до країни свого походження через побоювання стати жертвою примусового шлюбу та завданню шкоди своєму життю та здоров`ю через релігійні причини, оскільки без волі батьків заручилась з представником іншої (не мусульманської) релігії, після цього вільно пересувалася в країні походження і доказів втручання у її життя з боку родини немає.

Також відповідачем враховано ІКП з відкритих джерел, у яких відсутня інформація про масові та систематичні переслідування на території Кот-д`Івуар, пов`язані із укладенням шлюбів громадянами з різним віросповіданням. При цьому, за наслідками аналізу долучених до матеріалів особової справи документів Правління імміграції та біженців Канади, жінки Кот-Д`Івуар у разі негідного поводження з боку членів сім`ї можуть звернутися до соціальних служб та центрів «Павіосса», які є осередками передового досвіду боротьби держави з гендерним насильством.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не враховано інформацію по країні походження, яка підтверджує наявність у позивачки цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Кот-д`Івуар, колегія суддів відхиляє, оскільки інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Зазначена позиція відображена у постановах Верховного Суду від 04.03.2019 у справі № 815/1190/17 та від 15.10.2019 у справі № 420/5266/18.

Колегія суддів звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Судом першої інстанції враховані матеріали по країні походження, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибула в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність відмови позивачці у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів, вважає, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянки ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Качмар
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 03.12.2021.