Справа № 280/8090/21
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року (о 16 год. 15 хв.)Справа № 280/8090/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Прус Я.І.,

представника позивача Штабовенка Д.В.,

представника відповідача Большакова К.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Приватного малого виробничо-комерційного підприємства «Ассоль

до Головного управління ДПС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Приватне мале виробничо-комерційне підприємство «Ассоль» (далі ПМВКП «АССОЛЬ», позивач) звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі ГУ ДПС у Запорізькій області, відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 17.08.2021:

№2 форми «С» щодо збільшення грошового зобов`язання за порушення термінів розрахунку у сфері ЗЕД у розмірі 200098,00 грн. штрафних санкцій за період з 07.02.2018 по 27.06.2018;

№2 форми «П» про зменшення суми розміру від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 197337,00 грн.;

№2 форми «Р» щодо збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 247770,00 грн., з яких податкові зобов`язання 241274,00 грн. та 6496,00 грн. штрафних санкцій;

№2 форми «Р» щодо збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 34006,25 грн., з яких податкові зобов`язання 27205,00 грн. та 6801,25 грн. штрафних санкцій;

№2 форми «С» щодо збільшення грошового зобов`язання за неподання декларації на суму штрафних санкцій у розмірі 680,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві наголошує, що податкові повідомлення-рішення винесені на підставі акту перевірки, в якому контролюючим органом використано необґрунтовані дані, а також припущення, які не мають підтверджуючих доказів та належного обґрунтування. Зауважує, що всі господарські операції здійснені позивачем відповідно до чинного законодавства України, витрати, сформовані в результаті цієї діяльності є витратами від закупки товарів та послуг та не можуть відноситись до інших доходів, як зазначено в акті перевірки. Вказує, що платник податків (покупець товарів) не має обов`язку, повноважень та можливості здійснювати контроль за дотриманням продавцем вимог законодавства щодо створення підприємства, ведення його господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за вчинені продавцем або його посадовими особами порушення. Зазначає також, що жодна норма податкового законодавства не вимагає від платника податків контролювати ведення бухгалтерського та податкового обліку своїх контрагентів, а також джерело походження поставленого товару, при цьому, контрагенти-постачальники не звітують перед позивачем про ланцюг придбання товарів, не визначають період, в який даний товар був ними придбаний і який час перебував на складському зберіганні до моменту продажу товарів підприємству позивача. На думку позивача, фінансово-господарські операції між ПМВКП «АССОЛЬ» та вказаними контрагентами-постачальниками документально оформлені відповідно до вимог діючого законодавства України. Всі первинні документи відображені в бухгалтерському та податковому обліку позивача, податкові накладні своєчасно зареєстровані постачальниками в ЄРПН, суми ПДВ своєчасно відображені своєчасно і в повному обсязі в декларації з ПДВ позивача у податковому кредиті, а у постачальників - в декларації з ПДВ в податковому зобов`язанні. Таким чином, вважає, що викладені в Акті перевірки висновки не узгоджуються з судовою практикою та нормами чинного законодавства України, є хибними в результаті неврахування всіх об`єктивних даних і первинних документів як доказів здійснення належної господарської діяльності та є такими, що не можуть бути достатньою підставою для засвідчення відсутності між господарюючими суб`єктами реальності операцій та фактичних відносин. Також звертає увагу суду, що висновки контролюючого органу про те, що строк позовної давності на суму заборгованості 138100 грн., що виникла у ТОВ «Авалон Груп ЛТД» перед ПМВКП «АССОЛЬ» не сплив, оскільки в України було введено карантин та зупинено строки позовної давності, відтак були відсутні підстави для віднесення цієї заборгованості до безнадійної. Стосовно фінансової допомоги, особам, що не є платниками податку в сумі 66548 грн., які підлягають відображенню у бухгалтерському обліку, зазначає, що ПМВКП «АССОЛЬ» не було перевищено 4 відсотків оподатковуваного прибутку при безоплатних перерахування грошових коштів неприбутковим організаціям, що б дало підстави для необхідності у збільшені різниці фінансового результату. Окрім цього, всупереч приписам податкового кодексу, в акті проведеної перевірки, була нарахована різниця за: штрафні санкції по акту перевірки ДПС, митниці, реєстрації податкових накладних, а також сплати штрафних санкцій на користь платників податків на прибуток, хоча такі приписи законодавства було введено в дію після виникнення спірних правовідносин. Вказує що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань та посилається на висновки проведеного експертного дослідження, яким доведено не застосування відповідачем зменшення фінансового результату до оподаткування на суму 993 617,27 грн. у періоді 2019 року за рахунок помилкового витрат 2019 року до витрат 1-го кварталу 2020 року. Щодо визначених відповідачем санкцій щодо збільшення грошового зобов`язання за порушення термінів розрахунку у сфері ЗЕД, позивач зазначає що відповідно до інформації зазначеній у акті перевірки, звернення до суду із позовом до ТОВ «ТЕКОС» відбулось в межах встановленого строку, окрім того, строк притягнення до відповідальності за таке правопорушення сплив, що виключає можливість відповідальності ПМВКП «АССОЛЬ» в цій частині. Ураховуючи вищевикладене, просить визнати протиправними та скасувати оскаржувані рішення відповідача.

Ухвалою судді від 09.09.2021 відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання на 07 жовтня 2021 року. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач позов не визнав, 22 вересня 2021 року надіслав до суду відзив (вх №54912), у якому вказує, що перевіркою було встановлено заниження задекларованих показників, не відображення в складі інших операційних доходах суми кредиторських заборгованостей за якими сплинув строк позовної давності. Окрім цього, не було встановлено законності та реальності отримання запасних частин та комплектуючи по оформленим документам від компанії ТОВ «ЮТКА». Також пояснює, що згідно з Єдинимм реєстром податкових накладних та іншим, встановлено відсутність придбання товарів, що були реалізовані контрагентами ТОВ «КРЕТА ЛЮКС», «ТРИІРТА». У вищезазначених підприємств згідно з податкової звітності відсутні трудові, матеріальні ресурси, виробничі потужності, складські приміщення, кількість працюючих, транспортні засоби, що дає змогу ставити під сумнів факт здійснення суб`єктом господарювання господарської діяльності. Отже, на думку відповідача, слід врахувати, що у зазначених підприємств відсутні необхідні умови для здійснення господарських операцій, які передбачають наявність основних засобів, необхідних для такої операції, наприклад, складських приміщень, необхідних виробничих потужностей та транспорту, зокрема, вантажного та іншого спеціального призначення, обсяги фізичного руху товару в обмежені проміжки часу. Стверджує, що в ході проведення перевірки ПМВКП «АССОЛЬ» не надано товарно-транспортні накладні, підтверджуючі транспортування товарів від постачальників на адресу позивача. Окремо зазначає, що було порушено строки декларування валютних цінностей доходів та майна, що належить резиденту України і перебувають за її межами по зовнішньо економічному контракту з ТОВ «ТЕКОС». Ураховуючи вищезазначене, вважає винесені податкові повідомлення-рішення законними, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 07.10.2021 підготовче засідання по справі відкладено на 26 жовтня 2021 року.

У підготовчому засідання, призначеному на 26 жовтня 2021 року, судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу для розгляду по суті на 16 листопада 2021 року.

16 листопада 2021 року у судовому розгляді справи оголошена перерва до 23 листопада 2021 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові та додаткові усні пояснення. Просить адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві та додаткових поясненнях (вх. №68556 від 23.11.2021), долучених до матеріалів справи. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На підставі статті 243 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

Згідно з офіційними відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПМВКП «АССОЛЬ» () зареєстровано юридичною особою 07.04.1993 та 17.05.2005 відомості про підприємство включені до ЄДР, Номер запису: 0000142. Видами діяльності позивача є: 28.92 Виробництво машин і устатковання для добувної промисловості та будівництва (основний); 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; 46.69 Оптова торгівля іншими машинами й устаткованням; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 33.12 Ремонт і технічне обслуговування машин і устатковання промислового призначення; 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель; 45.31 Оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 46.61 Оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткованням.

На підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 та п.77.4 ст.77 ГУ ДПС у Запорізької області було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2018 по 31.03.2021, за результатами якої складено відповідний акт перевірки №6361/08-01-07-22/20470908 від 16.07.2021.

Як зазначено у висновках Акту перевірки, перевіркою ПМВКП «АССОЛЬ» встановлено порушення податкового законодавства, зокрема:

1. п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, пп. 140.4.4 п. 140.4, пп. 140.5.9, пп. 140.5.10, пп. 140.5.11 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 241274,00 грн., в т.ч. за 2018 рік у сумі 25984,00 грн. (IV квартал 25984,00 грн.); за 2019 рік в сумі 40137,00 грн. (IV квартал 40137,00 грн.); за 2020 рік в сумі 175153,00 грн. (І квартал 178851,00 грн., IV квартал 31922,00 грн.);

2. . 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, пп. 140.4.4 п. 140.4, пп. 140.5.9, пп. 140.5.10, пп. 140.5.11 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від`ємне значення з податку на прибуток в розмірі 197337,00 грн., в т.ч. за 2020 рік (IV квартал 2020 року);

3. п.44.1 ст.44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в сумі 27204,00 грн., в т.ч.: за грудень 2018 року в сумі 20805,00 грн., за березень 2019 року в сумі 6400,00 грн.;

6. ст. 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» №185/94-ВР від 23.09.1994 зі змінами та доповненнями п. 1 та 2 ст. 13 Закону України від 21.06.2018 №2473-VІІІ «Про валюту і валютні операції», а саме: поставка товару в сумі 985674,00 руб. по експортному контракту №10.05/17 від 10.05.2017, укладеному з нерезидентом компанією ТОВ «ТЕКОС» (Російська Федерація), не надійшла в законодавчо встановлений 180-денний строк (у період з 07.02.2018 по 27.06.2018);

п. 1 ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 1 Указу Президента України від 18.06.1997 №319/94 «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за її межами» зі змінами та доповненнями, внесеними Указом Президента України від 06.11.1997 №1246/97, а саме порушення строків декларування станом на 01.01.2018.

На підставі Акту та вказаних порушень відповідачем 17 серпня 2021 року були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення:

№2 форми «С» щодо збільшення грошового зобов`язання за порушення термінів розрахунку у сфері ЗЕД у розмірі 200098,00 грн. штрафних санкцій за період з 07.02.2018 по 27.06.2018;

№2 форми «П» про зменшення суми розміру від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 197337,00 грн.;

№2 форми «Р» щодо збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 247770,00 грн., з яких податкові зобов`язання 241274,00 грн. та 6496,00 грн. штрафних санкцій;

№2 форми «Р» щодо збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 34006,25 грн., з яких податкові зобов`язання 27205,00 грн. та 6801,25 грн. штрафних санкцій;

№2 форми «С» щодо збільшення грошового зобов`язання за неподання декларації на суму штрафних санкцій у розмірі 680,00 грн.

Вважаючи прийняті відповідачем рішення протиправними позивач звернувся до суду із даним позовом про їх скасування.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Податковий кодекс України), який набрав законної сили 01.01.2011.

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

У відповідності до пункту 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За правилами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Статтею 200 Податкового кодексу України визначається, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1 .3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1 .3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

У відповідності до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність здійснення господарської операції.

Отже, предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на врахування витрат, понесених у зв`язку із здійсненням цих господарських операцій при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток та сум податку на додану вартість при визначенні об`єкта оподаткування податком на додану вартість; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах.

Також, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Доводи ж податкового органу про не підтвердження реальності здійснення господарських операцій мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на віднесення певних витрат до складу валових витрат з податку на прибуток чи віднесення до складу податкового кредиту певних сум податку на додану вартість.

При дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі Закон № 996-XIV) визначено, що під економічною вигодою розуміється потенційна можливість отримання підприємством грошових коштів від використання активів. При цьому під господарською операцією розуміється дія або подія яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань власному капіталі, відомості про яку містяться в первинному документі що підтверджує її здійснення. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За змістом статті 3 Закону № 996-XIV податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість обов`язковому з`ясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. В обов`язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Матеріалами справи встановлено, що 31.05.2021 між ПМВКП «АССОЛЬ» та ТОВ «ЮТКА» укладено договір поставки №31/05. В підтвердження виконання умов зазначеного договору позивачем надано до матеріалів справи: накладні №2 від 04.06.2018, №20 від 22.02.2019, №7 від 07.03.2019, рахунки №8 від 13.08.2018, №7 від 06.03.2019, №8 від 22.02.2019, № 16 від 30.05.2018, акт прийому-передачі виконаних робіт №8 від 13.08.2018 тощо.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, то він не містить жодних посилань податкового органу про те, що податкові накладні, на підставі яких позивачем здійснено формування податкового кредиту та витрат, не відповідають вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим суд вважає, що позивачем суду були надані докази, що підтверджують реальний зміст господарських операцій, що в свою чергу підтверджує правомірність формування платником податку податкового кредиту за такими операціями.

Реалізацію продукції та послуг, придбаних у вищевказаного контрагента підтверджують документи з реалізації них іншим суб`єктам господарювання, які позивачем також долучено до матеріалів справи та надано відповідні письмові пояснення з цього приводу.

Пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статті 183 цього Кодексу.

Доказів фіктивного підприємництва контрагентів постачальника ТОВ «ЮТКА», а саме ТОВ «Крета Люкс» та ТОВ «ТРИІРТА», податковим органом суду не надано, у зв`язку з чим не має підстав для позбавлення позивача права на віднесення до складу податкового кредиту сум податку сплачених при придбанні товару.

Окрім того, Податковий кодекс України для платників податків не передбачає ані обов`язок, ані право вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей достовірності його державної реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності, реєстрації платником податків, ведення податкового обліку, подання декларацій тощо.

При придбанні товару покупець зобов`язаний лише сплатити відповідну суму податку на додану вартість продавцю в ціні товару, який зобов`язаний внести цю суму податку на додану вартість до бюджету і у випадку невиконання свого обов`язку понести за це відповідальність.

Відповідачем не наведено будь-яких доводів та не надано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність здійснених позивачем господарських операцій, свідчили б про невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків та виключають право на формування податкового кредиту.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримання позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи згадані документи в сукупності та кожен зокрема, суд вважає, що такі не дають підстав для сумніву щодо реальності здійснення вищенаведених операцій або висновку про їх нездійснення. Таким чином, висновок контролюючого органу про безтоварний характер спірних операцій є передчасним, оскільки цей висновок не відповідає фактам, покладеним в його основу. Так, законодавцем презюмується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, а також достовірність документів податкового обліку, доки податковим органом це не спростовано належними та допустимими доказами. Викладені обставини та факти не відповідають таким ознакам, позаяк мають характер припущень.

Ці обставини вироком суду або постановою слідчого у кримінальній справі не були встановлені, а лише, як зазначено у Акті перевірки, витікають із отриманої податкової інформації та наявність окремих кримінальних проваджень.

При цьому, посилання відповідача на інформацію про відсутність у контрагента позивача трудових ресурсів, основних засобів, транспорту, відсутність господарських операцій щодо придбання ними цих матеріалів у інших постачальників як на доказ, на існування кримінального провадження, в якому позивач не є учасником, як на обставини, що спростовують факт здійснення господарських операції між позивачем та його контрагентами, суд вважає необґрунтованим, оскільки чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

З урахуванням вищенаведеного, відповідачем не наведено об`єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, не надано доказів узгодженості дій позивача з контрагентами з метою незаконного отримання податкової вигоди, як і не доведено правомірності оскаржених податкових повідомлень-рішень в цій частині.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.08.2021р. № 2 форми «Р» щодо збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 34006,25 грн., з яких податкові зобов`язання 27205 грн. та 6801,25 грн. штрафних санкцій.

Аналізуючи висновки податкового органу щодо не віднесення позивачем до суми фінансової допомоги не платникам податку, а саме футбольному клубу та релігійним установам, суд виходить з того, що ПМВКП «АССОЛЬ» було перераховано в якості благодійних внесків за 2018 рік 29200,00 грн, за 2019 рік 18900,00 грн. та за 2020 рік 18448,00 грн. Одночасно, оподаткований прибуток ПМВКП «АССОЛЬ» склав: за 2017 рік - 14864794,00 грн, за 2018 рік - 19135956,00 грн., за 2019 рік - 3002109,00 грн.

Відповідно до підпункту 140.5.9 пункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України фінансовий результат податкового (звітного) періоду збільшується на суму коштів або вартості товарів, виконаних робіт, наданих послуг, безоплатно перерахованих (переданих) протягом звітного (податкового) року неприбутковим організаціям, внесеним до Реєстру неприбуткових установ та організацій на дату такого перерахування коштів, передачі товарів, робіт, послуг (крім неприбуткової організації, яка є об`єднанням страховиків, якщо участь страховика у такому об`єднанні є умовою проведення діяльності такого страховика відповідно до закону, та неприбуткових організацій, до яких застосовуються положення підпункту 140.5.14 цього пункту), у розмірі, що перевищує 4 відсотки оподатковуваного прибутку попереднього звітного року.

А відтак, висновки відповідача про необхідність збільшення різниці фінансового результату внаслідок перерахування благодійних внесків є необґрунтованими, оскільки підприємством позивача не було перевищено 4 відсотків оподатковуваного прибутку при безоплатних перерахування грошових коштів неприбутковим організаціям, що б дало підстави для необхідності у збільшені різниці фінансового результату.

Щодо доводів ГУ ДПС у Запорізькій області про віднесення ПМВКП «АССОЛЬ» до складу суми витрат від визнаних штрафів в розмірі 64507,00 грн. за 2018-2020 роки, суд зазначає, що податковим органам було застосовано до правовідносин положення законодавства, які не були чинні на момент їх виникнення.

Зокрема у акті податкової перевірки міститься посилання на підпункту 140.5.11 пункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України у чинній редакції, відповідно до якої фінансовий результат податкового (звітного) періоду збільшується на суму витрат від визнаних штрафів, пені, неустойок, відшкодування збитків, компенсації неодержаного доходу (упущеної вигоди), нарахованих відповідно до цивільного законодавства та цивільно-правових договорів, у тому числі у сфері зовнішньоекономічної діяльності, на користь осіб, які не є платниками податку (крім фізичних осіб, які є платниками податку на доходи фізичних осіб), та на користь платників податку, які оподатковуються за ставкою 0 відсотків відповідно до пункту 44 підрозділу 4 розділу XX "Перехідні положення" цього Кодексу, а також на суму штрафів, пені, нарахованих контролюючими органами та іншими органами державної влади за порушення вимог законодавств.

Однак, відповідно до підпункту 140.5.11 пункту 140.5 статті 140 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) вказано, що фінансовий результат податкового (звітного) періоду збільшується на суму витрат від визнаних штрафів, пені, неустойок, нарахованих відповідно до цивільного законодавства та цивільно-правових договорів на користь осіб, що не є платниками податку (крім фізичних осіб).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2020 у справі № 686/7590/18 (провадження № 61-698св19) вказано, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності».

Враховуючи це, суд приходить до висновку про необґрунтованість висновків перевірки в частині віднесення ПМВКП «АССОЛЬ» до складу суми витрат від визнаних штрафів в розмірі 64507,00 грн. за 2018-2020 роки.

Аналіз наведених норм у своїй сукупності у контексті спірних правовідносин дає суду підстави для висновку, для застосування положень підпункту 140.5.11 пункту 140.5 статті 140 Кодексу необхідною умовою є відсутність у особи статусу платника податків, однак, акту проведеної перевірки не містить найменування контрагента, та наявності або відсутності у нього статусу платника податків.

Оцінюючи доводи проведеної перевірки стосовно віднесення валових витрат 2019 року в період 1-го кварталу 2020 року, суд зазначає, що силу імперативних приписів податкового кодексу, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, та якщо було встановлено завищення певного періоду за рахунок помилкового віднесення витрат іншого періоду, що перевіряється, також встановити заниження у інший період.

Відповідно до пункту 86.10 статті 86 Податкового кодексу України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов`язань платника.

Згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, або завищення суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає поверненню з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків затвердженого наказом Міністерства фінансів України 28.12.2015 № 1204, для податкових повідомлень-рішень форми «Р» передбачено, що воно формується у разі виявлення за результатами перевірок завищення або заниження податкових зобов`язань платника податків та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та застосування за наслідками таких перевірок передбачених Кодексом штрафних (фінансових) санкцій, пов`язаних з таким заниженням (завищенням) податкових та/або інших зобов`язань (крім грошових зобов`язань та/або штрафних (фінансових) санкцій, визначених іншими формами податкових повідомлень-рішень) та пені (крім пені відповідно до статті 129 Кодексу).

У своїй постанові від 05.03.2021 по справі №821/516/16 Верховний Суд дійшов висновку, що контролюючим органом у акту проведеної перевірки не враховано вимоги підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, відповідно до якого контролюючий орган при визначенні сум грошового зобов`язання повинен враховувати не тільки заниження податкових зобов`язань, але й факт їх завищення. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.06.2019 по справі №826/6506/15.

До матеріалів справи позивачем додано висновок судово-економічної експертизи, за висновками якого в акті перевірки державної податкової служби ГУ ДПС України у Запорізькій області №6361/08-01-07-22/20470908 від 16.07.2021 не вказано факту зменшення фінансового результату до оподаткування на суму 993617,27 грн. у періоді 2019 року за рахунок помилкового заниження фінансового результату 1-го кварталу 2020 року.

Відповідно, податкове повідомлення-рішення винесено на підставі акту перевірки проведеної без належного дослідження фінансових результатів оподаткування, що виключає можливість притягнення підприємства позивача до відповідальності.

З огляду на це, враховуючи межі судової дискреції та неможливості перебирати на себе владні повноваження податкового органу щодо проведення перевірок та визначення податкових зобов`язань платника податків, суд дійшов до висновку про необхідність повного визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.08.2021 №2 форми «Р» щодо збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 247770,00 грн., з яких податкові зобов`язання 241274,00 грн. та 6496,00 грн. штрафних санкцій.

Аналізуючи наявність підстав для притягнення підприємства ПМВКП «АССОЛЬ» до відповідальності за порушення термінів розрахунку у сфері ЗЕД, суд виходить з наступного.

10.05.2017 між ПМВКП «АССОЛЬ» та ТОВ «ТЕКОС» (Російська федерація) було укладено контракт №10/05/2017, за умовами якого ТОВ «ТЕКОС» зобов`язувалось поставити позивачу продукцію, яку було придбано на умовах передоплати. ТОВ «ТЕКОС» свої зобов`язання виконало частково, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед ПМВКП «АССОЛЬ».

У відповідності до пункту 102.1 статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Як слідує з матеріалів справи, господарська операція по придбанню товару позивачем у контрагента мала місце 10.05.2017, а граничний строк поставки товару закінчувався 06.02.2018, відтак строк на притягнення до відповідальності сплив на 1096 день з граничного строку, тобто 06.02.2021. Відповідно, застосування до позивача відповідальності у вигляді штрафу відбулося поза законодавчо встановленого строку.

Окрім того, в акті перевірки зазначено, що у ПМВКП «АССОЛЬ» не подано декларації з декларування валютних цінностей, доходів та майна, що належать резиденту України і перебувають за її межами, по зовнішньоекономічному імпортному контракту з ТОВ «ТЕКОС» від 10.05.2017 №10/05/17.

Разом із цим, суд вважає, що у податкових органів відсутні повноваження щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» з огляду на таке.

Так, пунктом 1 статті 9 Декрету №15-93 визначено, що валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов`язковому декларуванню у Національному банку України. Порядок і терміни декларування встановлюються Національним банком України.

Вимогами абзацу 8 пункту 2 статті 16 Декрету № 15-93 визначено, що до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються такі міри відповідальності (фінансові санкції) за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 цього Декрету, - штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України.

Статтею 16 Декрету № 15-93 встановлено, що санкції, передбачені цим пунктом, застосовуються Національним банком України та за його визначенням - підпорядкованими йому установами.

Положення Указу Президента України від 27.06.1999 №734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», яким органи державної податкової служби наділено повноваженнями застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені пунктом 2 статті 16 Декрету №15-93, не підлягають застосуванню, оскільки, врегульовуючи по-іншому питання, які були врегульовані законом (Декретом, виданим у межах повноважень, наданих Законом України від 18.11.1992 №2796-XII «Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого регулювання», Указ суперечить обмеженням, встановленим пунктом 4 Перехідних положень Конституції України та необґрунтовано створює протиріччя в правовому регулюванні відносин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24.01.2019 по справі №820/3659/16 та постанові від 19.02.2019 по справі №2а-0770/2579/11.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17.08.2021 № 2 форми «С» щодо збільшення грошового зобов`язання за порушення термінів розрахунку у сфері ЗЕД у розмірі 200098,00 грн. штрафних санкцій за період з 07.02.2018 по 27.06.2018 та від 17.08.2021 № 2 форми «С» щодо збільшення грошового зобов`язання за неподання декларації на суму штрафних санкцій у розмірі 680,00грн.

Вирішуючи спір, суд урахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00, пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04, пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A, пункт 29).

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що висновки про порушення позивачем податкового законодавства, зроблені відповідачем в Акті перевірки, є необґрунтованим та недоведеним, у зв`язку з чим спірні податкові повідомлення-рішення контролюючого органу, прийняті відповідачем на підставі встановлених Актом порушень, є протиправним та підлягають скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності своїх рішень, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів частини 1 статті 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Приватного малого виробничо-комерційного підприємства «Ассоль» (71603, Запорізька область, м. Василівка, бул. Центральний, буд. 43, ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 166; код ЄДРПОУ ВП 44118663) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 17.08.2021:

№2 форми «С» щодо збільшення грошового зобов`язання за порушення термінів розрахунку у сфері ЗЕД у розмірі 200098,00 грн. штрафних санкцій за період з 07.02.2018 по 27.06.2018;

№2 форми «П» про зменшення суми розміру від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 197337,00 грн.;

№2 форми «Р» щодо збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 247770,00 грн., з яких податкові зобов`язання 241274,00 грн. та 6496,00 грн. штрафних санкцій;

№2 форми «Р» щодо збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 34006,25 грн., з яких податкові зобов`язання 27205,00 грн. та 6801,25 грн. штрафних санкцій;

№2 форми «С» щодо збільшення грошового зобов`язання за неподання декларації на суму штрафних санкцій у розмірі 680,00 грн.

Стягнути на користь Приватного малого виробничо-комерційного підприємства «Ассоль судовий збір у розмірі 10198,38 грн. (десять тисяч сто дев`яносто вісім гривень тридцять вісім копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 06.12.2021.

Суддя І.В. Батрак