Справа № 160/13224/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
04.08.2021 року на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувальний) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій до головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якій позивач просить:
- визнати протиправними дії головного управління Державної казначейської службі України у Дніпропетровській області щодо повернення виконавчого листа виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 21 травня 2021 року у справі № 804/5938/17 без виконання;
- зобов`язати головне управління Державної казначейської служби України Дніпропетровській області прийняти на виконання виконавчий лист виданні Дніпропетровським окружним адміністративним судом 21 травня 2021 року у справі № 804/5938/17.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Дніпропетровським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 804/5938/17 про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 29 172,00 грн, у зв`язку з чим позивач звернувся з виконавчим листом до головного управління Державної казначейської служби у Дніпропетровській області, проте, останній відмовив у прийнятті виконавчого листа № 804/5938/17 до виконання.
Підставою для відмови у прийнятті виконавчого листа № 804/5938/17 до виконання стало те, що дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не поширюється на рішення суду, стягувачем за яким є, зокрема, державний орган, з чим позивач не погоджується, оскільки позивач є державною організацією, тому не виключається з переліку суб`єктів, які можуть виступати стягувачами згідно із Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1,2 ст.257, ч.1 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.262 КАС України підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться.
28.09.2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування правової позиції зазначено, що відповідно до статуту Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій, останній є державною спеціалізованою воєнною аварійно-рятувальною службою, створеною на професійній основі у сфері запобігання та реагування на надзвичайні ситуації техногенного та природного характеру державного, регіонального, місцевого та об`єктивного рівнів за переліком Класифікатора надзвичайних ситуацій у свідоцтві про атестацію Загону.
Також, відповідачем зазначено, що державна організація (установа, заклад) утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Отже, кожна державна організація (установа, заклад) знаходиться у віданні компетентного органу державної влади, тому, на думку відповідача, фактично виконуючи функції державного органу на місцевому рівні.
29.09.2021 року третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, надані пояснення, що бюджетними програмами, здійснення заходів за якими потребує нормативно-правового визначення механізму використання бюджетних коштів, головні розпорядники коштів державного бюджету розробляють проекти порядків використання коштів державного бюджету та забезпечують їх затвердження у терміни, визначені Кабінетом Міністерства України.
Боржниками є визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства, відповідно, головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не має відповідного рахунку відкритого в органах Державної казначейської служби, у зв`язку з чим забороняється використанні коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим законом.
05 жовтня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, де останній не погоджується з ототожненням поняття «державна організація» та «державний орган», оскільки встановлення тотожності понять «державна організація» та «державний орган» є лише довільним тлумаченням відповідачем норм законодавства.
Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачає серед вказаних осіб державну організацію, поняття та правовий статус якої не є тотожним правовому статусу державному органу.
На думку позивача, дії головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області щодо повернення без виконання виконавчого листа є протиправними.
Також, позивач не погоджується з твердженнями відповідача про відсутність відповідного рахунку боржника в органах казначейської служби, оскільки законом чітко встановлено порядок, в якому повинно відбуватись виконання рішень суду у випадках коли державний орган, який є боржником, не має відкритих рахунків в органах Державної казначейської служби щодо виконання рішень суду про стягнення коштів з боржника, який є держаним органом, є безумовним, а отже не залежить від наявності в Державної казначейської служби України відкритих рахунків органів Пенсійного фонду України.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
11 березня 2019 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом у справі № 804/5938/17 ухвалено рішення, яким у задоволенні позову головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до Державного воєнізованого гірничо-рятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій відмовлено.
Присуджено на користь Державного воєнізованого гірничо-рятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати у розмірі 29 172,00 грн.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 804/5938/17 набрало законної сили 12.06.2019 року.

На виконання вищезазначеного рішення Дніпропетровським окружним адміністративним судом у справі № 804/5938/17 виданий виконавчий лист № 804/5938/17.

09.06.2021 року позивач звернувся до головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області з заявою № 01/3-1214 про прийняття на виконання виконавчого листа № 804/5938/17 відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Листом від 12.07.2021 року № 04-06-06/10938 головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області повідомило позивача про повернення виконавчого листа № 804/5938/17 без виконання.

Підставою для повернення виконавчого листа № 804/5938/17 зазначено, що відповідно до п. 2 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» дія закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належить до комунальної власності.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державний воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін Державної служби України з надзвичайних ситуацій є державною організацією, тому , на думку позивача, не виключається з переліку суб`єктів, які можуть виступати стягувачами згідно із Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

В даному випадку, для вирішення публічно-правового спору, що виник між сторонами, суду належить встановити чи може Державний воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувальний) загін Державної служби України з надзвичайних ситуацій виступати стягувачем згідно із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» за виконавчим листом № 804/5938/17.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частинами другою та третьою статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з частиною першою, другою статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Механізм виконання судових рішень пор стягнення коштів з бюджетних установ визначається Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:

- державний орган;

- державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);

- юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

У разі, якщо боржником є державний орган (державне підприємство), то порядок стягнення коштів з державного органу (державного або місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами) регулюється положеннями статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» з урахуванням положень статті 6 Закону України «Про виконавче провадження».

В даному випадку сторони не заперечують, що виконання судового рішення повинно здійснюватися на підставі вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», однак, в силу ч. 2 ст. 2 «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» суду слід встановити чи поширюються на позивача дія цієї статті.

Відповідно до п. 1. 1 Статуту державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону державної служби України з надзвичайних ситуацій останній є державною спеціалізованою воєнізованою аварійно-рятувальною службою, створеною на професійній основі у сфері запобігання та реагування на надзвичайні ситуації техногенного та природного характеру державного, регіонального, місцевого та природного характеру державного, регіонального, місцевого та об`єктивного рівнів за переліком Класифікатора надзвичайних ситуацій, зазначених у свідоцтві про атестацію Загону.

Засновником Загону є Державна служба України з надзвичайних ситуацій.

Державна служба України з надзвичайних ситуацій (ДСНС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, а також гідрометеорологічної діяльності відповідно до положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 р. № 1052 (далі- Положення № 1052).

Пунктом 5 Положення № 1052 передбачено, що Державна служба України з надзвичайних ситуацій для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, залучати підрозділи пошуково-рятувальних сил та аварійно-рятувальних служб центральних та місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності до ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій державного і регіонального рівня та проведення пошуково-рятувальних робіт.

Державна служба України з надзвичайних ситуацій здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи (п.7 Положення № 1052).

Пунктом 15 Положення № 1052 Державна служба України з надзвичайних ситуацій є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади можуть утворюватися в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи (у разі їх утворення).

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади набувають статусу юридичної особи з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про їх державну реєстрацію як юридичної особи.

Структуру територіальних органів центрального органу виконавчої влади затверджує керівник центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади.

Згідно з ч. 2 ст. 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» державний орган - орган державної влади, в тому числі колегіальний державний орган, інший суб`єкт публічного права, незалежно від наявності статусу юридичної особи, якому згідно із законодавством надані повноваження здійснювати від імені держави владні управлінські функції, юрисдикція якого поширюється на всю територію України або на окрему адміністративно-територіальну одиницю.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2013 р. № 33 «Про утворення територіальних органів Державної служби з надзвичайних ситуацій та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з надзвичайних ситуацій за переліком згідно з додатком, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Міністерства надзвичайних ситуацій та Державної інспекції техногенної безпеки в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та м.Севастополі.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2013 року № 33 установлено, що територіальні органи Міністерства надзвичайних ситуацій та Державної інспекції техногенної безпеки, які реорганізуються, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної служби з надзвичайних ситуацій; територіальні органи, що утворюються згідно з пунктом 1 цієї постанови, є правонаступниками прав і обов`язків територіальних органів, що реорганізуються.

З офіційного сайту Державної служби України з надзвичайних ситуацій структура територіальних органів ДСНС та підпорядковані підрозділи складається з, зокрема:

- аварійно-рятувальних загонів спеціального призначення;

- загонів технічної служби;

-державних пожежно-рятувальних загонів;

- державних пожежно-рятувальних частин;

- державних пожежно-рятувальних постів;

- частин технічної служби;

- центрів забезпечення діяльності;

- оперативно-координаційних центрів.

Відповідно до пункту 5 указу Президента України від 15 грудня 1999 року «Про зміни у структурі центральних органів виконавчої влади» № 1572/99 центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізовуються і ліквідовуються в порядку, встановленому законодавством.

Аналізуючи вищенаведене, суд вважає, що Державний воєнізований гірничорятувальний (аварійно-рятувального) загін державної служби України з надзвичайних ситуацій є територіальний органом Державної служби України з надзвичайних ситуацій, яка, в свою чергу, є центральним органом влади, отже є державним органом в розумінні ч. 1 статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, відповідач при повернення виконавчого листа, виданого Дніпропетровським окружним адміністративним судом 21 травня 2021 року у справі № 804/5938/17, без виконання діяв в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно тверджень третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про те, що останній не має відповідного рахунку відкритого в органах Державної казначейської служби, у зв`язку з чим забороняється використанні коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим законом, суд оцінює їх критично з огляду на наступне.

Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених в раніше прийнятих постановах Верховного Суду (від 25.06.2018 у справі № 910/12226/16 та від 03.07.2018 у справі № 910/13057/16) стосовно того, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду (частини перша і друга статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"). Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не передбачено такого винятку для поширення його дії на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, боржником за яким є державний орган, як відсутність відкритих в органі казначейства відповідних рахунків боржника. Не передбачено такого винятку й іншим діючим законодавством України.

Між тим, вищезазначене не змінює висновків суду, викладених в даному судовому рішенні, що головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області при поверненні виконавчого листа № 804/5938/17 діяло в межах свої повноважень, у спосіб та відповідно до чинного законодавства.

Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не спростовують.

При цьому, суд виходить з положень, закріплених в п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, де вказано, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства Україникожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач вмотивованих доводів на підтвердження позову не надав, натомість, відповідач виконав покладений на нього ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме спростував твердження позивача про порушення його прав та інтересів.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, тому на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд, проаналізувавши функції, завдання і повноваження позивача, порядок його утворення, як юридичної особи, порядок призначення керівника і структуру територіального органу Державної служби України з надзвичайних ситуацій, вважає, що позивач є юридичною особою публічного права та відносить до системи територіальних органів Державної служби України з надзвичайних ситуацій, а тому виключається з переліку суб`єктів, які можуть виступати стягувачами із законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у зв`язку з чим робить висновок, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Державного воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувальний) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій (50002, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Кобилянського, 223, код ЄДРПОУ 33873405) до головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області (49000, м Дніпро, вул. Челюскіна, 1, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, код ЄДРПОУ 21910428) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук