Справа № 640/24055/21
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Чаку Є.В. та Черпіцької Л.Т.,

за участю секретаря - Ворони Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року, яке ухвалене в порядку письмового провадження, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Дарницького районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тущенко П.Л. про стягнення виконавчого збору в розмірі 139238 грн 39 коп від 30 червня 2016 року, винесену у межах виконавчого провадження № 39367850;

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу Дарницького відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лапанашвілі П.Ю. про стягнення виконавчого збору в розмірі 139238 грн 39 коп від 12 серпня 2021 року, винесену в межах виконавчого провадження № 39367850.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково - визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 30 червня 2016 року.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення у відповідній частині та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що виконавчий документ перебував на виконанні з 2016 року по 2021 рік, однак протягом цього часу не відбулося повного чи частково стягнення з боржника заборгованості згідно з виконавчим листом. Позивач наголошує на тому, що направлення запитів про надання інформації щодо наявності майна, зареєстрованого за боржником та щодо надання технічної документації на квартиру не є заходами з примусового виконання рішення у розумінні ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження». Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що в рамках виконавчого провадження № 39367850 іншим державним виконавцем вже було винесено аналогічну за змістом постанову про стягнення виконавчого збору.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що постанова про стягнення виконавчого збору від 12 серпня 2021 року у виконавчому провадженні № 39367850 була винесена у зв`язку з надходженням заяви стягувача про повернення виконавчого документа та з дотриманням вимог ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Під час судового засідання представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги і просив суд відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову в цій частині, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 КАС України, та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2010 року у справі № 2-13064/10 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1392283 грн 92 коп.

На підставі виконавчого листа, виданого у зазначеній справі, головним державним виконавцем Відділу ДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову від 12 серпня 2013 року про відкриття виконавчого провадження № 39367850.

Постановою головного державного виконавця Дарницького районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Тущенко П.Л. від 30 червня 2016 року було стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 139238 грн 39 коп.

У подальшому постановою заступника начальника відділу Дарницького районного Відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лапанашвілі П.Ю. (далі - заступник начальника відділу) від 06 січня 2020 року було прийнято виконавче провадження № 39367850 на виконання.

Постановою заступника начальника відділу від 25 червня 2021 року було змінено стягувача у виконавчому провадженні № 39367850 з ПАТ «КБ «Надра» на TOB «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

Стягувач TOB «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 02 липня 2021 року звернулося до Дарницького районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою від 25 червня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Заступником начальника відділу 12 серпня 2021 року було повторно винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 139238 грн 39 коп.

Постановою заступника начальника відділу від 18 серпня 2021 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із постановами про стягнення виконавчого збору від 30 червня 2016 року та від 12 серпня 2021 року у виконавчому провадженні № 39367850, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання їх протиправними і скасування.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що постанова про стягнення виконавчого збору від 30 червня 2016 року є протиправною і підлягає скасуванню, натомість постанова про стягнення виконавчого збору від 12 серпня 2021 року є законною.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог обґрунтоване тим, що при стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Водночас суд першої інстанції зауважив, що заступником начальника відділу були здійснені виконавчі дії у виконавчому провадженні, зокрема, винесено постанови про арешт коштів боржника від 12 листопада 2019 року; подано запит щодо надання інформації про наявність майна, що зареєстроване за боржником від 12 листопада 2019 року та щодо надання копії технічної документації на квартиру від 25 червня 2021 року.

Здійснивши аналіз ч. 4 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції прийшов до висновку, що державним виконавцем може бути прийнято рішення щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору як на стадії відкриття виконавчого провадження, так і на стадії його завершення.

Рішення суду першої інстанції є предметом апеляційного перегляду виключено в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправною і скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 12 серпня 2021 року, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція).

Між сторонами у цій справі виник спір щодо застосування ч. 2 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 вказаного Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

Звертаючись до суду з позовом та апеляційною скаргою, ОСОБА_1 наполягав, зокрема, на тому, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом та зазначав, що аналогічна правова позиція вкладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

Перевіряючи наявність підстав для врахування правової позиції Верховного Суду щодо застосування вказаних ч. 2 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», сформованої при вирішенні зазначеної позивачем справи, а також обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що підставою для стягнення виконавчого збору є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, колегія суддів враховує такі обставини.

Положеннями ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV було передбачено стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

З 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ч. 2 ст. 27 вказаного Закону виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набув чинності 28 серпня 2018 року, до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» були внесені зміни, згідно з якими виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Отже, на час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 12 серпня 2021 року закон, що визначає порядок примусового виконання судових рішень, передбачав стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом. Лише у період з 05 жовтня 2016 року до 28 серпня 2018 року Закон України «Про виконавче провадження» передбачав стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута.

Колегія суддів наголошує на тому, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 викладена правова позиція щодо застосування ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» саме у редакції, що діяла в період з 05 жовтня 2016 року по 28 серпня 2018 року.

Відтак висновки Верховного Суду, що викладені у вказаній постанові, не можуть бути враховані під час розгляду і вирішення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Загальний порядок визначення розміру та стягнення виконавчого збору закріпленй у ст.ст. 27, 40, 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.ч. 1-4, 6 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум визначені у ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 вказаного Закону розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Положеннями ч. 2 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII передбачено, що розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Згідно з ч. 3 ст. 40 вказаного Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що відкриваючи виконавче провадження, державний виконавець одночасно виносить постанову, якою визначає суму виконавчого збору, що підлягає стягненню з боржника.

У разі, якщо виконавчий документ передбачає, зокрема, стягнення коштів з боржника, виконавчий збір перераховується до бюджету в міру стягнення відповідних сум та з урахуванням черговості їх розподілу.

Якщо на час повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягнуто або стягнуто не у повному обсязі, державний виконавець виносить постанову, в якій визначає суму, що належить стягнути.

Таким чином, наявність постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору від 30 червня 2016 року в розмірі 139238 грн 39 коп не є перешкодою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору, проте за наявності таких умов:

- виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»;

- виконавчий збір на час повернення виконавчого документа стягувачу не стягнуто або стягнуто не у повному обсязі.

Колегія суддів наголошує на тому, що за змістом ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 37 цього Закону, передує винесенню постанови про стягнення виконавчого збору.

Як раніше зазначалося, стягувач звернувся до Дарницького районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві із заявою від 25 червня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу. Постановою заступника начальника відділу від 18 серпня 2021 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». У вказаній постанові зазначається, що виконавчий збір та витрати виконавчого провадження з боржника не стягнуто.

Таким чином у державного виконавця після прийняття постанови від 18 серпня 2021 року виник обов`язок не пізніше наступного дня вирішити питання про стягнення з боржника, зокрема, виконавчого збору.

Разом з тим, заступником начальника відділу було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 139238 грн 39 коп ще 12 серпня 2021 року, тобто до прийняття постанови від 18 серпня 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу, що не узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що постанова про стягнення виконавчого збору від 12 серпня 2021 року була винесена передчасно, є протиправною і піддягає скасуванню.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні суду від 23 жовтня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та є підставою для його скасування в цій частині.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року скасувати у відповідній частині та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до пп.пп. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України однією зі складових постанови суду апеляційної інстанції є резолютивна частина, у якій зазначаються відомості про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, а також про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп згідно з квитанцією від 26 серпня 2021 року № 82554. Водночас зазначену суму коштів було стягнуто на користь позивача рішенням суду від 23 жовтня 2021 року. У зв`язку з цим судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

У свою чергу при зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2724 грн 00 коп згідно з квитанцією від 04 листопада 2021 року № 62478. Зазначені кошти, згідно з правилами розподілу судових витрат, підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Згідно з ч. 4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 9, 12, 160, 229, 242, 257, 268, 272, 287, 308, 310, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу Дарницького відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лапанашвілі П.Ю. про стягнення виконавчого збору від 12 серпня 2021 року, винесену в межах виконавчого провадження № 39367850.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (місцезнаходження: вул. Заслонова, 16, м. Київ, 03151; ідентифікаційний код: 34968768) судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Є.В. Чаку

Л.Т. Черпіцька