Справа № 826/14304/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Мєзєнцева Є.І.,

Файдюка В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2021року по справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Національної академії внутрішніх справ, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство внутрішніх справ України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовною заявою до Національної академії внутрішніх справ (надалі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерство внутрішніх справ України, в якому просив суд:

- зобов`язати Національну Академію внутрішніх справ призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю в 384 600,00 гривень одноразової грошової допомоги, у зв`язку встановлення II групи інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, заподіяного працівнику міліції/поліції під час виконання службових обов`язків, у відповідності до порядку та умов до Наказу МВС України від 11.01.2016 року №4 (в редакції Наказу МВС №788 від 21.09.2017) яким затверджено порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі/смерті чи втрати працездатності поліцейського;

- стягнути на користь ОСОБА_1 з Національної Академії внутрішніх справ одноразову грошову допомогу у розмірі 384 600,00 гривень у відповідності до порядку та умов до Наказу МВС України від 11.01.2016 року №4 (в редакції наказу МВС №788 від 21.09.2017) яким затверджено порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі/смерті чи втрати працездатності поліцейського.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 25.10.2016 йому була встановлена друга група інвалідності, у зв`язку з чим, на думку позивача, у нього виникло право отримання грошової допомоги в розміні встановленому пункту третьому статті 97 та підпункту "б" пункту третього статті 99 Закону України "Про Національну поліцію". Проте на відповідне звернення позивача, відповідач протиправно застосував підпункт "б" пункту чотири статті 99 Закону України "Про Національну поліцію".

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2021 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено повністю.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій остання просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2021 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у позивача не виникло право на отримання грошової допомоги в розміні встановленому пункту третьому статті 97 та підпункту "б" пункту третього статті 99 Закону України "Про Національну поліцію". Також, позивач зазначає, що згідно інструкції МВС України №3792/БТ травми та каліцтво віднесено до тяжких поранень, згідно статті 44 наказу МВС України 1995 №488.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про необґрунтованість доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що до суду апеляційної інстанції не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, колегія суддів вважає, що наявні підстави для розгляду апеляційної справи та матеріалів справи в письмовому провадженні.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 26.05.1985 по 06.11.2015.

Наказом Національної академії внутрішніх справ від 14.01.2016 №2 о/с ОСОБА_1 призначений директором навчально-наукового інституту №1 Національної академії внутрішніх справ та присвоєне спеціальне звання "полковник поліції", замість "полковника міліції".

Наказом Національної академії внутрішніх справ від 10.10.2016 №140 о/с ОСОБА_1 звільнений з поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу).

Відповідно до виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії АВ № 0513745 від 25.10.2016 та посвідчення управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 000215 від 04.11.2016 року, ОСОБА_1 з 25.10.2016 встановлено II групу інвалідності, причиною інвалідності є захворювання пов`язані з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції.

Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України в Київській області №А-662 від 07.05.2018, ОСОБА_1 з 26.04.1986 по 29.04.1986 брав участь у заходах із ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції.

Позивач 06.12.2017 року звернувся до відповідача з заявою про виплату одноразової грошової допомоги на підставі пункту 3 статті 97, пункту 3 статті 100 Закону України "Про Національну поліцію" та підпункту 2 пункту 4 розділу І Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 № 4 (в редакції Наказу МВС №788 від 21.09.2017).

Ректором Національної академії внутрішніх справ затверджено 28.12.2017 висновок про призначення ОСОБА_1 144 000,00 грн. одноразової грошової допомоги на підставі підпункту "б" пункту 4 статті 99 Закону України "Про Національну поліцію".

Згідно виписки по картковому рахунку за 26.04.2018 кошти в сумі 144000,00 грн. зараховані на рахунок позивача.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не було нараховано та виплачено одноразову допомогу позивачу в повному обсязі, останній звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, у даному випадку неможливо застосувати пункт третій частини першої статті 97 Закону України "Про Національну поліцію", як вважає позивач, оскільки він передбачає інвалідність лише у випадку поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків.

Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірним питання у даній справі є правомірність застосування відповідачем підпункту "б" пункту 4 статті 99 Закону України "Про Національну поліцію", замість пункту 3 статті 97, пункту 3 статті 100 Закону України "Про Національну поліцію", як просив позивач.

Відповідно до частини 1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" (в редакції, чинні на час звернення позивача - 06.12.2017) одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі:

1) загибелі поліцейського, що настала внаслідок протиправних дій третіх осіб, або під час учинення дій, спрямованих на рятування життя людей або усунення загрози їхньому життю, чи в ході участі в антитерористичній операції, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або смерті поліцейського внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого за зазначених обставин;

2) смерті поліцейського, що настала під час проходження ним служби в поліції;

3) визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;

4) визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;

5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності;

6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності.

Частиною 2 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно статті 99 Закону України "Про Національну поліцію" розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату:

1) загибелі (смерті) поліцейського (пункт 1) - 750 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

2) смерті поліцейського (пункт 2) - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

3) визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності:

а) I групи - 400 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

б) II групи - 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

в) III групи - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

4) визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 4, інвалідності:

а) I групи - 120 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

б) II групи - 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

в) III групи - 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) унаслідок причин, зазначених у пункті 5, - у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату;

6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) унаслідок причин, зазначених у пункті 6, - залежно від ступеня втрати працездатності у відповідних відсотках від 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що положення пункт 3 частини 1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" стосується поліцейських інвалідності, яких настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а пункт 4 даного закону застосовується в разі настання інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Суд першої інстанції звернув увагу, що в матеріалах справи міститься Виписки акту медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0513745 від 25.10.2016 та Довідки про результати визначення застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0006359 від 25.10.2016, друга група інвалідності встановлена ОСОБА_1 у зв`язку з "захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ЛНА на ЧАЕС".

В підтвердження саме захворювання свідчить також і наявна в матеріалах справи довідка № 341 від 26.04.1996 відділу охорони здоров`я військово-лікарської комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справи України в місті Києві, відповідно до якої майор міліції ОСОБА_1 отримав саме захворювання, а не поранення.

Отже, у даному випадку, підлягає застосовування саме пункт 4 частини 1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію", який саме і передбачає інвалідність внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку неможливо застосувати пункт третій частини першої статті 97 Закону України "Про Національну поліцію", як вважає позивач, оскільки він передбачає інвалідність лише у випадку поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до законодавства, а отже підстав для його скасування відсутні.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на інструкцію МВС України №3792/БТ травми та каліцтво віднесено до тяжких поранень, згідно статті 44 наказу МВС України 1995 №488, оскільки причинний зв`язок захворювання, поранення (контузії, травми, каліцтва) приймаються військово-лікарською комісією МВС згідно Положення про ВЛЕ у ЗС України (п. 5 розділу І Положення №285).

Отже ні суд, ні відповідач не наділений встановлювати причинний зв`язок захворювання, поранення (контузії, травми, каліцтва).

Щодо посилання апелянта, що Протоколом №14 від 15 травня 1991 року та Довідкою про поранення №341 від 26 квітня 1996 встановлено отримання позивачем «поранення», колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивач в 2017 році звертався до відповідача з заявою на отримання одноразової грошової допомоги, а не протягом 1991 - 1996 роках.

Так, доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в позовній заяві та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: Є.І. Мєзєнцев

В.В. Файдюк