Справа № 200/13151/21
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2021-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 р. Справа№200/13151/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні без повідомлення сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до Головного управління Національної поліції в Донецької області (, 87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86)

про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецької області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 97126 грн. 40 коп.

Ухвалою від 7жовтня 2021 року суд прийняв до розгляду позовну заяву позивача, відкрив провадження в адміністративній справі № 200/13151/21 за правилами спрощеного позовного провадження, зобов`язав відповідача надати належним чином засвідчені копії, а саме довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача та довідку про розмір середньої заробітної плати за повні два останні місяці, що передували звільненню.

За правилами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22 лютого 2021 року, тобто при звільненні, відповідач не провів повний розрахунок. Відповідач розрахувався лише 28 серпня 2021 року, виплативши 3929 грн. 85 коп., що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Відповідач зазначає, що з моменту виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду, в частині поновлення, до скасування наказу про поновлення на службі, позивач фактично перебував на службі з 19 жовтня 2020 року до 22 лютого 2021 року. За вказаний період часу 30 липня 2021 року позивачу встановлено кількість діб невикористаної відпустки та 28 серпня 2021 року виплачено грошову компенсацію. Також зазначає, що наказом від 22 лютого 2021 року № 129 о/с ГУНП в області позивача зі служби в поліції не звільняло. Зазначеним наказом було виконано постанову Першого апеляційного адміністративного суду та скасовано наказ про поновлення позивача на службі, виданий на виконання рішення суд першої інстанції, тобто накази приведено у відповідність до судових рішень. За таких підстав, положення статтей 116, 117 КЗпП України застосуванню не підлягають. Також, між позивачем та відповідачем був відсутній спір про розмір сум. Розмір нарахованої та виплаченої компенсації за невикористані дні відпустки позивачем не оскаржувався.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 21 вересня 20018 року, РНОКПП НОМЕР_1 .

20 травня 2020 року наказом ГУНП в Донецькій № 204 о/с позивача звільнено зі служби в поліції у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Зазначене звільнення оскаржувалось позивачем у судовому порядку.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 200/5690/20-а позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Донецькій області № 1000 від 15 травня 2020 року «Про порушення службової дисципліни працівниками Покровського ВП ГУНП в Донецькій області та заходи реагування» в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Донецькій області № 204 о/с від 20 травня 2020 року «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 2 Покровського ВП ГУНП в Донецькій області з 21 травня 2020 року, допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 2 Покровського ВП ГУНП в Донецькій області.

На виконання зазначеного рішення суду в частині поновлення, наказом ГУНП в області від 19 жовтня 2020 року № 440 о/с скасовано наказ від 20 травня 2020 року № 204 о/с та ОСОБА_1 поновлено на посаді інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 2 Покровського відділу поліції.

4 лютого 2021 року постановою Першого апеляційного адміністративного суду у справі № 200/5690/20-а апеляційну скаргу ГУНП в Донецькій області задоволено, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

22 лютого 2021 року наказом ГУНП в області № 129 о/с скасовано п. 3 наказу від 19 жовтня 2020 року № 440 о/с в частині поновлення ОСОБА_1 . Встановлено вважати ОСОБА_1 звільненим зі служби в поліції з 20 травня 2020 року наказом від 20 травня 2020 року № 204 о/с.

Наказом від 30 липня 2021 року № 429 о/с по особовому складу було внесено доповнення до пункту 3 наказу від 22 лютого 2021 року № 129 о/с, а саме вважати капітану поліції ОСОБА_1 невикористану відпустку (з урахуванням фактично відпрацьованого часу після поновлення на службі за рішенням суду з 10 жовтня 2020 року до 22 лютого 2021 року ) у кількості 10 діб.

28 серпня 2021 року відповідачем виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані 10 діб відпустки за фактично випрацюваний час з 19 жовтня 2020 року до 22 лютого 2021 року у сумі 3929 грн. 85 коп., про що свідчить виписка по картковому рахунку та не заперечується сторонами.

Надаючи правову оцінку даним правовідносинам суд зазначає наступне.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За приписами статті 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В статті 47 КЗпП України занотовано: власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13).

Стаття 116 Кодексу законів про працю України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, постановах Верховного Суду України від 17.01.2019 року у справі №814/2648/16 та від 17.01.2019 року у справі №805/2706/17-а.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

За наслідком розгляду справи № 821/1083/17 від 26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду сформулювала таку правову позицію:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Отже, судом було встановлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 200/5690/20-а позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково та, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 2 Покровського ВП ГУНП в Донецькій області з 21 травня 2020 року, допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 2 Покровського ВП ГУНП в Донецькій області. Проте, 4 лютого 2021 року постановою Першого апеляційного адміністративного суду у справі № 200/5690/20-а апеляційну скаргу ГУНП в Донецькій області задоволено, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

На підставі зазначеної постанови суду апеляційної інстанції, з метою приведення наказів у відповідність, 22 лютого 2021 року наказом ГУНП в області 129 о/с скасовано п. 3 наказу від 19 жовтня 2020 року № 440 о/с у частині поновлення ОСОБА_1 та встановлено вважати ОСОБА_1 звільненим зі служби в поліції з 20 травня 2020 року (з урахуванням фактично випрацюваного часу з 19 жовтня 2020 року по 22 лютого 2021 року).

Таким чином, з моменту виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду, в частині поновлення, до скасування наказу про поновлення на службі, позивач фактично перебував на службі з 19 жовтня 2020 року по 22 лютого 2021 року. За вказаний період часу позивачу встановлено кількість діб невикористаної відпустки та 28 серпня 2021 року виплачено грошову компенсацію.

Суд не погоджується з твердженням позивача на те, що з ним було невчасно здійснено розрахунок при звільненні, оскільки, позивач помилково вважає дату 22 лютого 2021 року, датою звільнення. Оскільки, 22 лютого 2021 року відповідачем не було звільнено позивача, цією датою відповідач здійснив приведення наказів у відповідність на виконання постанови суду від 13 жовтня 2021 року, скасував п. 3 наказу від 19 жовтня 2020 року № 440 о/с у частині поновлення позивача та встановив вважати позивача звільненим зі служби в поліції з 20 травня 2020 року. За таких підстав, положення статей 116, 117 КЗпП України у даному випадку застосуванню не підлягають. Отже, фактично відповідача було правомірно звільнено 20 травня 2020 року та він не повинен був працювати у період з 19 жовтня 2020 року по 22 лютого 2021 року та не повинен був отримувати грошове забезпечення за цей період, а тому позовні вимоги позивача про стягнення затримки розрахунку при звільненні за період часу з 22 лютого 2021 року по 28 серпня 2021 року є безпідставними.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Донецької області (, 87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 97126 грн. 40 коп. відмовити.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 2 грудня 2021 року. Повне судове рішення складено 2 грудня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар