Справа № 758/7062/15-а
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Захарчук С.C. суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Справа № 758/7062/15-а

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Сакевич Ж.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача Степанець Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до управління соціального захисту населення

Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню

та здійснення соціальних виплат

про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

У червні 2015 року ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду звернулася з адміністративним позовом до УПСЗН Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійснення соціальних виплат про, у якому просила зобов`язати УПСЗН Подільської районної у м. Києві державної адміністрації здійснити перерахунок, а Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат - виплату ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2014 рік з розрахунку трьох мінімальних заробітних плат, відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням проведених виплат.

Постановою Подільського районного суду м. Києва від 23 вересня 2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2016 року, позов ОСОБА_1 було задоволено повністю.

20.04.2016 Подільським районним судом м. Києва на виконання вказаного судового рішення було видано виконавчий лист № 758/7062/15-а про зобов`язання Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2014 рік з розрахунку трьох мінімальних заробітних плат у відповідності до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням проведених виплат.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пиляй С.І. звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду у цій справі шляхом стягнення з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2014 рік, призначеної відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та розрахованої, згідно з розпорядженням Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 24.01.2019 у розмірі 3 579,00 грн.

В обґрунтування вказаної заяви державним виконавцем зазначено, що на виконанні у відділі ДВС перебуває виконавче провадження АСВП № 58235121 щодо примусового виконання виконавчого листа № 758/7062/15-а, виданого у цій справі, за яким 30.01.2019 було відкрито виконавче провадження, але виконання відповідного рішення суду, зокрема в частині виплати нарахованої Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат суми допомоги є неможливим, оскільки Державним бюджетом України на 2017 та 2018 роки не передбачено відповідних видатків.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року в задоволенні зазначеної заяви відмовлено.

Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що фактично державний виконавець просить змінити рішення по суті, визначивши конкретну суму, яка підлягає стягненню, а не змінити спосіб виконання рішення суду, що не відповідає нормам КАС України.

При цьому, суд зазначив, що заявником не наведені обставин, які б істотно ускладнювали виконання рішення або робили його неможливим, оскільки чинним законодавством України встановлено механізм виконання відповідних судових рішень та визначено порядок дій органів державної виконавчої служби при надходженні до них рішень, боржниками за якими є органи, визначені в Законі України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Разом з тим, суд вказав, що в зазначеному Законі відсутні заборони виконання судових рішень, у резолютивній частині яких замість слів «стягнути» записано «зобов`язати здійснити виплату».

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, Позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу.

В обґрунтування апеляційної скарги Позивачка зазначає, що листом ГУ ДКСУ в м. Києві її було повідомлено про неможливість виконання судових рішень зобов`язального характеру. Тому, на переконання Апелянтки, виконання судового рішення в цій справі можливо виключно в разі зміни судом способу його виконання за стягнення конкретної суми.

З цих та інших підстав Апелянтка вважає, що оскаржувана нею ухвала суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про зміну порядку і способу виконання судового рішення в цій справі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2021 було відкрито апеляційне провадження, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін з наступних підстав.

Нормативно-правове обґрунтування.

Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Частиною другою статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до пунктів 4, 6 частини другої статті 245 КАС України в разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз наведених правових норм дозволяє стверджувати, що адміністративним процесуальним законодавством регламентовано повноваження суду змінити порядок та спосіб виконання судового рішення, що був встановлений судом при вирішенні спору.

Разом з тим, при застосуванні зазначеного процесуального інституту слід враховувати, що зміна одного способу виконання судового рішення на інший не повинна призводити до зміни обсягу зобов`язань боржника, визначених судом, до втручання в його дискреційні повноваження та до виникнення нового спору.

Перевіряючи доводи Апелянтки, колегія суддів звертає увагу на те, що суд при задоволенні позову в цій справі застосував спосіб захисту та поновлення її порушеного права шляхом, зокрема, зобов`язання Київського міського центру по нарахуванню та здійснення соціальних виплат здійснити їй виплату допомоги на оздоровлення за 2014 рік з розрахунку трьох мінімальних заробітних плат у відповідності до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням проведених виплат.

Разом з тим, конкретних сум, що належать до виплати Позивачці, судом встановлено не було і, відповідно, не було зобов`язано Відповідача виплатити чітку суму.

Крім того, судова колегія відзначає, що суд зобов`язав Відповідача здійснити вищевказану виплату, з урахуванням раніше проведених виплат.

З огляду на це та враховуючи дискреційність повноважень Відповідача щодо здійснення розрахунку на виконання рішення суду в цій справі, зміна застосованого судом способу захисту (зобов`язання вчинити вказані дії без визначення сум виплат) на стягнення конкретної суми (яка хоча і була розрахована Відповідачем, але безпосередньо судом не присуджувалася у конкретних розмірах), не відповідатиме юридичній сутності та змісту інституту, регламентованому статтею 378 КАС України.

Крім того, зміна способу виконання судового рішення в цій справі із зобов`язання Відповідача виплатити Позивачці донараховану суму соціальної допомоги на стягнення конкретної суми цієї доплати призведе до зміни постанови по суті, з виходом при цьому за межі позовних вимог та до вирішення питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті.

Також, судова колегія зазначає, що станом час звернення до суду першої інстанції державного виконавця із заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення у цій справі (2019 рік) був чинним Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затверджений постановою КМУ від 22.08.2018 № 649, яким визначалася черговість виконання рішень за датою їх надходження до боржника.

Враховуюячи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення заяви державного виконавця про зміну порядку та способу виконання судового рішення в цій справі.

Доводи Апелянтки про те, що листом ГУ ДКСУ в м. Києві її було повідомлено про неможливість виконання судових рішень зобов`язального характеру, колегія суддів відхиляє, оскільки такі обставини свідчать про виникнення правовідносин між Позивачкою і органом ДКСУ, що не були предметом судового розгляду в цій справі.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що статтями 382, 383 КАС України регламентовано інститут судового контролю за виконанням судового рішення, який націлений на забезпечення повного та ефективного виконання судового рішення.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги та перевіривши ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Подільського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

З огляду на результат розгляду цієї справи, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 грудня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

О.В. Карпушова