Справа № 420/367/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/367/20
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державного агентства меліорації та рибного господарства України (Держрибагентство) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 6 травня 2021 року (суддя Єфіменко К.С., м. Одеса, повний текст рішення складений 06.05.2021) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області (правонаступника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національного агентства з питань запобігання корупції, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Західно-чорноморської рибоохорони, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №23-О від 10.10.2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 12 грудня 2019 року по день ухвалення рішення суду;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 12 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 6 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Західно-Чорноморські басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства №23-О від 10.12.2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства.

Зобов`язано Західно-Чорноморське басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 12 грудня 2019 року по день ухвалення рішення суду.

Стягнуто із Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 6000,00 гривень.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням Держрибагентство, вважаючи себе правонаступником відповідача, подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що звільнення ОСОБА_1 було правомірним, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні, оскільки у Голови ліквідаційної комісії не має правових підстав пропонувати посаду в інших структурних підрозділах Держрибагентства, оскільки він уповноважений діяти виключно від імені територіального органу, що ліквідовується, а саме - Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду задоволено заяву ОСОБА_1 про заміну відповідача у справі та замінено відповідача у справі з Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства на його правонаступника Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС Україна неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Під час судового засідання апеляційного суду 01.12.21 р. в режимі відеоконференції сталися технічні проблеми (вимкнулося електропостачання будівлі суду), в зв`язку з чим відеоконференція за участю представниці апелянта була вимкнута. Відповідно до ч. 4 ст. 195 КАС України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. У зв`язку з вказаними технічними проблемами позивач та представниця відповідача подали заяви про розгляд справи без їх участі. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національного агентства з питань запобігання корупції також надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника. Таким чином, справа розглянута апеляційним судом за відсутністю всіх її учасників. Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 був призначений на посаду головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства наказом №175-0 від 24.09.2015 року.

21 грудня 2015 року ОСОБА_1 було ознайомлено із попередженням про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, відповідно до наказу Державного агентства рибного господарства України від 30.11.2015 року №369 "Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України" та наказу Державного агентства рибного господарства України від 09.12.2015 року №379 "Про внесення змін до наказу Держрибагентства України від 30.11.2015 року №369" та скороченню займаної ним посади.

Наказом №50-О від 15.09.2017 "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією "Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства" ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморської рибоохорони.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/4849/17 від 27 листопада 2017 року наказ №50-0 від 15.09.2017 року визнано протиправним та скасовано. Зобов`язано Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства.

Наказом №54-О від 19.12.2017 ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморської рибоохорони.

Наказом №19-О від 10.01.2019 року "Про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією "Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства" ОСОБА_1 - головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства було звільнено із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі №420/1484/19, яке набрало законної сили згідно постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, наказ №19-О від 10.01.2019 року визнано протиправним та скасовано. Зобов`язано Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства.

Наказом №20-О від 25.07.2019 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції Західно-Чорноморської рибоохорони та виплачено всі зобов`язання по вищезазначеному рішенню.

Поштовим відправленням ОСОБА_1 було надіслано Попередження про наступне вивільнення від 23.09.2019, яке отримано останнім 07.10.2019 особисто, під підпис.

Наказом Західно-Чорноморської рибоохорони №23-0 від 10.12.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста із запобігання та протидії корупції, відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Вважаючи вказаний наказ протиправним ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Скасовуючи наказ Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства №23-О від 10.12.2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 " суд першої інстанції вважав, що його винесено відповідачем з порушенням приписів чинного законодавства.

Оскільки в матеріалах справи була відсутня довідка про заробітну плату позивача за останні два місяці перед звільненням, суд зобов`язав Західно-чорноморську рибоохорону нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.12.2019 року по день фактичного поновлення на посаді.

Також, у даній справі суд дійшов висновку про те, що відповідачем було допущено протиправну поведінку щодо позивача, а саме протиправно тричі звільнено позивача з займаної посади, проте, зважаючи, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження фізичного погіршення якихось здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, а також не наведено будь яких фактичних обставин, в яких би знайшли свої відображення завдані йому фізичні чи душевні страждання, враховуючи відсутність очевидних негативних наслідків чи втрат для позивача, що могли б бути детерміновані протиправною поведінкою відповідачів суд вважав, що розумним та справедливим розміром відшкодування завданої неправомірною поведінкою відповідачів моральної шкоди є 6000 грн., що підлягає стягненню з відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України, пункту 1 частини другої статті 2 та частини першої статті 7 КАС України, суд при вирішенні справи застосовує принцип законності, відповідно до якого має перевіряти, чи діяли органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України від 10.12.2015 року №889-VIII "Про державну службу" (у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон №889-VIII).

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 цього Закону, згідно із пунктом 4 частини першої якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Відповідно до частин другої та третьої статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За приписами пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

При цьому, абзацом третім частини третьої статті 87 Закону №889-VIII встановлено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

При цьому у частині третій статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній до 25.09.2019 року) було зазначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19.09.2019 року №117-IX було змінено редакцію статті 87 Закону, а також були виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.

Разом з тим жодних змін, які б унормовували процедуру звільнення державних службовців з підстав, визначених пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19.09.2019 року №117-IX внесено не було.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 6 липня 2021 року у справі №640/1627/20, вирішуючи співвідношення вимог статей 40 та 49-2 КЗпП України та статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній з 25.09.2019 до 01.01.2020), зазначив наступне.

В силу приписів частини третьої статті 5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

При цьому за приписами частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Отже, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, усталеною є також судова практика застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї у цій справі.

У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону №889-VIII дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону №889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 11 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону №889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).

Таким чином, не можна вважати, що стаття 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість зміст наведених положень статті 87 Закону №889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу.

При цьому виключення зі статті 87 Закону №889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону №889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Водночас приписи частини четвертої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-IX та від 23 лютого 2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі №240/455/20.

Таким чином, ураховуючи, що на момент звільнення позивача (27 грудня 2019 року) нормами частини третьої статті 87 Закону №889-VIII не було врегульовано порядок та процедуру припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої цією статті, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність застосування до спірних правовідносин положень, зокрема, статей 40 та 49-2 КЗпП України.

Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України, з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та/або реорганізації покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі №826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16 та ін.

Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року в справі №807/3588/14, від 27 травня 2020 року в справі №813/1715/16 та ін.

За змістом частини п`ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Враховуючи висновки, зазначені у постанови Верховного Суду від 6 липня 2021 року у справі №640/1627/20, які в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у вересні 2019 року, під час попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією, Західно-чорноморська рибоохорона зобов`язана була працевлаштувати державного службовця шляхом його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передавалися повноваження та функції такого органу.

Так, пунктом 2 постанови КМУ "Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства" від 30.09.2015 року №894 постановлено погодитися з пропозицією Міністерства аграрної політики та продовольства щодо утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства як структурних підрозділів апарату Агентства за переліком згідно з додатком 2, та установлено, що правонаступником майна територіальних органів Державного агентства рибного господарства, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, є зазначене Агентство. Державному агентству рибного господарства забезпечити здійснення територіальними органами, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, функцій та повноважень, покладених на зазначені органи, до утворення територіальних органів як структурних підрозділів апарату Державного агентства рибного господарства.

Натомість, як установлено матеріалами справи та визнано як відповідачем так і апелянтом, позивачу не пропонувалися вакантні посади в новоутвореній установі, які за своєю кваліфікацією може обійняти позивач.

Враховуючи, що відповідач не запропонував позивачу всіх вакантних посад, при цьому нормами спеціального законодавства на час звільнення позивача не було визначено жодних особливостей процедури звільнення державних службовців з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недотримання відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1 , а отже, про наявність підстав для скасування наказу про його звільнення.

Колегія суддів не приймає аргументи апеляційної скарги про відсутність у голови ліквідаційної комісії пропонувати працівнику посаду в інших структурних підрозділах Держрибагенства з огляду на наступне.

Верховний Суд України в постановах від 4 березня 2014 року (справа №21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа №21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, установлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першої статті 235 КЗпП України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 14.01.2014 по справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку.

Враховуючи те, що судом першої інстанції не було встановлено обставин щодо отриманих позивачем доходів до часу його звільнення, необхідних для розрахунку суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, судом апеляційної інстанції зазначена довідка була витребувана ухвалою від 22.09.2021 року.

З поданої до суду довідки №1-8.2-19/6227-21 від 04.11.2021 року вбачається, що сума середньоденної заробітної плати позивача становить 194,03 гривні.

Оскільки днем звільнення ОСОБА_1 є 11 грудня 2019 року, справа вирішена по суті 6 травня 2021 року, то на період часу вимушеного прогулу припадає 350 робочих днів (з 12.12.2019 року по 06.05.2021 року).

З урахуванням викладеного, на користь ОСОБА_1 з Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області, як правонаступника Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 67 910,50 гривень (середньоденний заробіток позивача 194,03 гривні х 350 робочих днів часу вимушеного прогулу) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу відшкодування позивачу моральної шкоди, то колегія суддів вважає наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційними судовими рішеннями в адміністративних справах №815/4849/17 та №420/1484/19, що згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України не підлягає доведенню, та з урахуванням обставин даної справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України, та вважає справедливим визначену суму грошової компенсації.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки при постановленні рішення в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу судом першої інстанції не було дотримано принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення суду першої у відповідній частині підлягає зміні.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга Держрибагентства підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного агентства меліорації та рибного господарства України задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 6 травня 2021 року змінити, виклавши абзац четвертий його резолютивної частини у наступній редакції:

"Стягнути з Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 67 910,50 гривень".

В інший частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 6 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 2 грудня 2021 року.