Справа № 580/8284/21
Суддя: Марина БІЛОНОЖЕНКО
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року справа № 580/8284/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Білоноженко М.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати: постанову заступника начальника Звенигородського відділу ДВС у Звенигородському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченка А.В. від 01.10.2021 р. №49780678 про стягнення з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) виконавчого збору у розмірі 848012,77 грн.

- визнати протиправною та скасувати: постанову заступника начальника Звенигородського відділу ДВС у Звенигородському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ткаченка А.В. від 06.10.2021 р. №67050365 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 01.10.2021 р. №49780678 про стягнення з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) виконавчого збору у розмірі 848012,77 грн.

В обгрунтування позовних вимог, представником позивача зазначено що з моменту відкриття виконавчого провадження (11.01.2016 року), жодних виконавчих дій по стягненню заборгованості, до дати винесення спірної постанови, державним виконавцем вчинено не було, у зв`язку із чим виконавчий збір у розмірі 848 012,77 грн. є необгрунтованим. Звернуто увагу, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Крім того, вказано, що Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25.02.2020 р., яке набрало законної сили 07.08.2020р., по справі №757/47554/16-ц задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта банк», визнано поруку, що виникла з Договору поруки №49.28/П1/06-І від 09.08.2006р., укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» і ОСОБА_1 - припиненою з 09.08.2006р. Позивач вказує, що встановлений судом факт припинення поруки є доказом того, що ОСОБА_1 з 09.08.2006р. не є солідарним боржником при примусовому виконанні рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.04.2010р., а тому у ОСОБА_1 відсутній з 09.08.2006р. солідарний обов`язок по поверненню заборгованості за кредитним договором №49.28/2/06-1 від 09.08.2006р. за зобов`язаннями ОСОБА_2 . З урахуванням зазначеного, вказано, що у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору, а отже постанова про стягнення виконавчого збору не відповідає вимогам ЗУ «Про виконавче провадження» та підлягає скасуванню. Зазначено, що постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового стягнення виконавчого збору, підлягає скасуванню з підстав протиправності постанови про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 08.11.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено на 10.11.2021р.

Ухвалою суду від 10.11.2021р. зупинено провадження у справі до 10 год. 00 хв. 30.11.2021р., для подання Звенигородським відділом державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) витребуваних судом доказів.

15.11.2021р. від представника відповідача до суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому представник просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши при цьому, що підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору (не пізніше наступного робочого дня) з дня закінчення виконавчого провадження є те, що виконавчий збір не стягнуто. Враховуючи, що добровільного виконання рішення не відбулося, державним виконавцем правомірно розпочато примусове виконання виконавчого документа та одночасно стягнуто виконавчий збір. Також зазначено, що виконавчий збір не є винагородою державного виконавця. Відповідно до ч.1, 2 ст. 27 закону України «Про виконавче провадження» - «Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України, у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Крім того, зазначено, що про обставини припинення поруки та будь-які рішення стосовно заборгованості по вказаному виконавчому провадженню, з моменту відкриття виконавчого провадження (11.01.2016р.) і по момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувану без виконання (04.10.2021р.) позивачем жодного разу не було повідомлено державного виконавця. Оскільки станом на 10.11.2021р. у відповідача відсутні будь-які рішення про скасування виконавчого документу, зміну процесуального статусу боржника чи перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, тому винесення оскаржуваних постанов відбулось в порядку та у межах чинного законодавства.

Розгляд справи державний виконавець просив здійснити без його участі.

30.11.2021р. в судовому засіданні ухвалою суду поновлено провадження у справі.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не прибув.

Судом оголошено перерву у розгляді справи до 14 год. 00 хв. 01.12.2021р.

30.11.2021р. позивачем подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання 01.12.2021р. сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не прибули.

Відповідно до ч.3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Частиною 9 статті 205 КАС України, встановлено, що у разі якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

На підставі зазначеного, з урахуванням наявності в матеріалах справи доказів належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового розгляду справи, та заяв учасників справи про розгляд справи за їх відсутності, та відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за доцільне здійснити розгляд даної справи у порядку письмового провадження.

Також 30.11.2021р. позивачем подано до суду заперечення про прийняття відзиву, в яких вказав, що відзив від державного виконавця не отримував, докази направлення позивачу відзиву відсутні, у зв`язку із чим поданий відзив не відповідає вимогам ч.2 ст. 167 КАС України, та має бути повернутий відповідачу без розгляду.

Надавши оцінку вказаним посиланням, суд зазначає, що судом в судовому засідання 30.11.2021р. було оголошено перерву для можливості ознайомлення позивача з відзивом та надано можливість ознайомитись із відзивом на позов. 30.11.2021р. позивач ознайомився із матеріалами справи, про що свідчить відмітка у заяві про ознайомлення.

Вказані обставини ознайомлення позивача із доводами відзиву, з урахуванням скорочених строків розгляду даної категорії справ, на переконання суду забезпечили позивачу можливість реалізувати його процесуальні права.

Суд зазначає, що не направлення державним виконавцем відзиву позивачу за даних обставин не призводить до неможливості його розгляду, у зв`язку із чим відсутні підстави для його повернення, визначені ч.2 ст. 167 КАС України, відтак доводи позивача про неможливість врахування відзиву на позов, при розгляді даної справи, суд вважає необгрунтованими.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

12.04.2010р. рішенням Печерського районного суду м. Києва по справі №2-231/10 задоволено позов ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "Кредитпромбанк" 318 527,20 доларів США, заборгованості за кредитним договором №49.28/2/06-1 від 09.08.2006р., 1700,00 гри. у відшкодування судового збору та 30,00 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

У зазначеній частині рішення суду, Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист.

11.01.2016р. державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Звенигородського районного управління юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49780678 з виконання виконавчого листа №2-231/10 виданого 12.04.2010р. Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Кредитпромбанк" боргу в розмірі 318 527,20 дол. США та судового збору 1730 грн.

Постановою від 21.09.2021р. замінено сторону виконавчого провадження, стягувача - на ТОВ "Галерас".

01.10.2021р. Заступником начальника відділу Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийнято постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 848 012,77 грн.

На підставі заяви стягувача про повернення виконавчого листа, Постановою від 04.10.2021р. повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст. 37 ЗУ "про виконавче провадження".

04.10.2021р. постановою заступника начальника відділу виведено постанову про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження.

06.10.2021р. постановою відкрито виконавче провадження №67050365 за постановою №49780678 від 01.10.2021р. про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 848012,77 грн.

Позивач, вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору та відкриття на її підставі виконавчого провадження протиправними, звернувся за захистом власних прав до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 р. №1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), відповідно до ст. 1 якого, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Згідно ч.1 ст.5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.26 Закону № 1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до п.8 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Згідно з частинами 1, 2 статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції чинній станом на дату прийняття спірної постанови про стягнення виконавчого збору) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до ч.3 ст. 40 Закону № 1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Аналізуючи наведені положення, вбачається, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа. При цьому, розмір виконавчого збору, що стягується державним виконавцем становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

При вирішенні даного спору по суті, суд зазначає наступне.

Як встановлено вище судом, оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору з позивача у розмірі 848012,77 грн. державний виконавець прийняв у межах ВП №49780678 з виконання виконавчого листа №2-231/10 виданого 12.04.2010р. Печерським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "Кредитпромбанк" 318 527,20 доларів США, заборгованості за кредитним договором №49.28/2/06-1 від 09.08.2006р., 1700,00 гри. у відшкодування судового збору та 30,00 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Позивач звертає увагу на протиправність оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору та зазначає, що державний виконавець не вчинив жодних виконавчих дій для виконання вищевказаного виконавчого листа, тобто не стягнув у примусового порядку суму боргу за виконавчим листом, що виключає можливість стягнення із позивача виконавчого збору у розмірі 848012,77 грн. При цьому зазначає, що виконавчий збір стягується із фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом. Стягнення ж виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачеві за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Надавши оцінку вказаним посиланням, суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII (набрав чинності 28 серпня 2018 року) у частині 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Предметом спору у даній справі є постанова про стягнення виконавчого збору від 01.10.2021р., а тому підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від фактично стягнутої суми.

З огляду на наведене, суд доходить висновку про необгрунтованість доводів позивача щодо можливості стягнення виконавчого збору від фактично стягнутої суми боргу, оскільки правове регулювання частини 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, з урахуванням внесених Законом №2475-VIII змін, суттєво змінилось.

Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду у постанові від 17.09.2020р. у справі №640/16620/19.

Із зазначених підстав, посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року по справі №2540/3203/18, суд вважає необгрунтованими, оскільки у вказаній постанові, для вирішення спірних правовідносин, суд керувався нормами Закону №1404-VIІІ, які були чинними до внесення змін Законом України від 03.07.2018р. №2475-VIII.

Судом також враховано висновки Верховного Суду висловлені у постановах від 31.05.2021р. у справі №160/7321/19, від 20.11.2019р. у справі № 480/1558/19, згідно яких, стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження останній повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Тобто фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень, не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

При цьому, судом враховано, що матеріали виконавчого провадження, що наявні у матеріалах справи свідчать про те, що державним виконавцем вживалися заходи щодо примусового виконання рішення суду у межах ВП №49780678, зокрема постановами державного виконавця було накладено арешт на майно та кошти боржника, у зв`язку із чим посилання позивача, що державним виконавцем не вчинено жодних виконавчих дій, суд вважає необгрунтованими.

Крім того, позивач вказує, що з огляду на припинення поруки позивача за зобов`язаннями згідно кредитного договору №49.28/2/06-1, що підтверджено рішенням суду, позивач не є солідарним боржником при примусовому виконанні рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.04.2010р., а тому у ОСОБА_1 відсутній солідарний обов`язок по поверненню заборгованості за кредитним договором №49.28/2/06-1, а відтак відсутні підстави і для стягнення виконавчого збору.

З приводу даних посилань, суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що рішенні Печерського районного суду м. Києва від 25.02.2020р. у справі №757/47554/16-ц встановлено, що 09.08.2006р. між ОСОБА_2 та ВАТ «Кретидпромбанк» було укладено кредитний договір №49.28/2/06-1. В якості забезпечення виконання зобов`язання між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки №49.28/2-П1/06-1.

Вказаним рішенням, яке набрало законної сили - 16.10.2020р., визнано поруку, що виникла з договору поруки № 49.28/2-П1/06-1 від 09.08.2006р. укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредитпромбанк» - припиненою з 09.08.2006р.

Судом враховано, що як зазначено державним виконавцем у відзиві на позов, про обставини припинення поруки та будь-які рішення стосовно заборгованості по вказаному виконавчому провадженню, з моменту відкриття виконавчого провадження (11.01.2016р.) і по момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувану без виконання (04.10.2021р.) позивачем жодного разу не було повідомлено державного виконавця.

Крім того, суд зазначає, що рішення від 25.02.2020р. у справі №757/47554/16-ц має значення для визначення позивача у складі боржників, натомість не впливає на предмет даного спору-правомірність/протиправність постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки прийняття такої постанови є окремою виконавчою дією, обов`язковою до вчинення, враховуючи вищевказані норми законодавства та висновки Верховного Суду у постанові від 31.05.2021р. у справі №160/7321/19. Суд зазначає, що за обставини відкриття виконавчого провадження - 11.01.2016р. (тобто до визнання поруки недійсною - 16.10.2020р.) та здійснення виконавчих дій виконавцем, у нього виник обов`язок передбачений приписами ст. 27 та ч.3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження"для стягнення виконавчого збору, оскільки його стягнення пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження.

Вказані обставини, на переконання суду, свідчать про обгрунтованість прийнятої державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору та прийняття її в межах та на підставі наданих повноважень, у зв`язку із чим в задоволенні даної частини позовних вимог належить відмовити.

Стосовно правомірності постанови про відкриття виконавчого провадження, прийнятої з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, суд зазначає наступне.

Як встановлено, вище судом 06.10.2021р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження №67050365 за постановою від 01.10.2021р. про стягнення виконавчого збору з позивача у розмірі 848012,77 грн.

Частиною першою статті 13 Закону №1404-VIII, встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

Приписами статті 5 Закону №1404-VIII, визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Як встановлено вище судом, у виконавчому провадження №49780678 (в межах якого прийнято постанову про стягнення виконавчого збору) 04.10.2021р. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

Згідно ч.3 ст. 40 Закону №1404-VIII, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.8 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5 (далі - Інструкція №512/5), у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

З аналізу вказаних положень, вбачається обов`язок державного виконавця відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, внесеної зокрема і у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII.

Суд зазначає, що постанова про стягнення з позивача виконавчого збору є самостійним виконавчим документом у відповідності до п. 5 ч. 1 ст.3 Закону №1404-VIII, на підставі якої відкривається виконавче провадження в силу прямих положень Закону №1404-VIII.

На підставі зазначеного, суд доходить висновку, що державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.10.2021р. ВП №67050365 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 01.10.2021р. прийнятої у ВП №49780678, діяв у межах, спосіб та на підставі наданих Законом повноважень, в зв`язку із чим суд доходить висновку про необрунтованість позовних вимог і в цій частині.

Відповідно до частин 1,2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що відповідачем доведено правомірність оскаржуваних постанов, в зв`язку із чим в задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Згідно приписів 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 2, 5, 6, 14, 77, 241-246, 255, 263, 295, КАС України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно статті 255 КАС і може бути оскаржене в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295-297 КАС України через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя Марина БІЛОНОЖЕНКО