Справа № 640/19660/21
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Київ № 640/19660/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ

СМОЛИ»

до Головного управління ДПС у місті Києві

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» (надалі - позивач), адреса: 04070, місто Київ, вулиця Почайнинська, будинок 23-А, офіс 42 до Головного управління ДПС у м. Києві (надалі - відповідач), адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення від 24 червня 2021 року № , яким визначено суму податкового зобов`язання з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» за платежем: податок на прибуток приватних підприємств, код платежу 11021000, у розмірі 309 244,00 (триста дев`ять тисяч двісті сорок чотири) грн, з яких сума грошового зобов`язання за основним платежем становить 247 395,00 (двісті сорок сім тисяч триста дев`яносто п`ять) грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 61 849,00 (шістдесят одна тисяча вісімсот сорок дев`ять) грн, та податкове повідомлення-рішення від 24 червня 2021 року № , яким визначено суму податкового зобов`язання з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» за платежем: податок на додану вартість, код платежу 14060100, у розмірі 315 243,00 (триста п`ятнадцять тисяч двісті сорок три) грн, з яких сума грошового зобов`язання за основним платежем становить 252 194,00 (двісті п`ятдесят дві тисячі сто дев`яносто чотири) грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 63 049,00 (шістдесят три тисячі сорок дев`ять) грн.

Підставою позову вказано порушення прав та інтересів позивача в наслідок прийняття протиправних рішень суб`єктом владних повноважень.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що податкові повідомлення-рішення є необґрунтованими та протиправними, оскільки ґрунтуються на неправомірних висновках податкового органу щодо порушень суб`єктом господарської діяльності податкового законодавства.

В свою чергу, представник позивача зауважує, що категорично не погоджується з висновками акту у документальної планової виїзної перевірки, оскільки такі висновки ґрунтуються на припущеннях, що не підтверджені належними доказами, зроблені лише на підставі хибного трактування законодавчих норм та за результатом невірного їх застосування, зроблено без належного врахування фактичних обставин господарської діяльності підприємства, без ретельного дослідження бухгалтерських документів підприємства щодо отримання та подальшого використання результатів виконаних робіт (наданих послуг), наданих підприємствами-контрагентами, зазначеними в акті перевірки, що підтверджують дотримання підприємством вимог податкового законодавства, а тому податкові повідомлення-рішення є противоправними та такими, що підлягають безумовному скасуванню.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

На підставі направлень від 27 квітня 2021 року № 7938/26-15-07-01-06, № 7947/26-15-07-01-06, № 7946/26-15-07-07-01, № 7942/26-15-07-08-03, № 7940/26-15-07-10-02, № 7939/26-15-07-10-02, від 11 травня 2021 року № 8278/26-15-07-09-06, від 13 травня 2021 року № 8363/26-15-07-10-03, виданих Головним управлінням ДПС у місті Києві (вул. Шолуденка, 33/19 м. Київ, 04116, тел.: , e-mail: ):

- Лілією Скрипник, заступником начальника відділу перевірок у сфері машинобудування управління податкового аудиту у сфері матеріального виробництва Головною управління ДПС у м. Києві;

- Юлією Збанацькою, головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок у сфері машинобудування управління податкового аудиту у сфері матеріального виробництва Головного управління ДПС у м. Києві;

- Лесею Куцак, головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок податкових агентів юридичних осіб управління податкового аудиту фізичних осіб Головного управління ДПС у м. Києві;

- Віталієм Незенко, головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок фінансових операцій у сфері матеріального виробництва управління податкового аудиту фінансових операцій Головного управління ДПС у м. Києві;

- Євгенією Сидоровою, головним державним ревізором-інспектором відділу контролю міжнародних операцій та обміну інформацією управління трансфертного ціноутворення Головного управління ДПС у м. Києві;

- Дмитром Вільчинським, головним державним ревізором-інспектором, відділу організації фактичних перевірок управління контролю за розрахунковими операціями Головного управління ДПС у м. Києві;

- Богданом Горобцем, головним державним ревізором-інспектором, відділу перевірок трансфертного ціноутворення у правління трансфертного ціноутворення Головного управління ДПС у м. Києві;

- Максимом Брітом, головним державним ревізором-інспектором. відділу перевірок трансфертного ціноутворення управління трансфертного ціноутворення Головного управління ДПС у м. Києві; відповідно до підпункту 75.1.2, пункту 75.1, статті 75, 77 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (зі змінами та доповненнями), плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на II квартал 2021 року, на підставі наказу Головного управління ДПС у місті Києві від 13 квітня 2021 року № 3085-п була проведена планова виїзна документальна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 квітня 2017 року по 31 грудня 2020 року, валютного - за період з 01 квітня 2017 року по 31 грудня 2020 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01 квітня 2017 року по 31 грудня 2020 року та іншого законодавства за відповідний період, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки (додаток 1 до акта перевірки, який є його невід`ємною частиною).

На підставі вказаної вище перевірки, Головним управлінням ДПС у місті Києві складено Акт № 44212/Ж5/26-15-07-01-06/35133089 від 03 червня 2021 року документальної планової виїзної перевірки щодо ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ», яким визначено податкові правопорушення, а саме:

- п. 44.1, 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, пп. 140.5.4 п. 140.5 ст. 140 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями), ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (із змінами та доповненнями), п. 3 П(С)БО 1, ПсБО 16 «Витрати», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318 та зареєстрованого в Міністерства юстиції України 19 січня 2000 року за № 27/4248, п. 1.2 «Положення про документально забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерства юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 247 395,00 грн, в т.ч. по періодах: 2017 рік - 226 975,00 грн; 2018 рік - 20 420,00 грн;

- п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (зі змінами та доповненнями), Закону України від 16 липня 1999 року за № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зі змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 252 194,00 грн, в т.ч. по періодах: листопад 2017 року - 252 194,00 грн.

З аналізу наявного в матеріалах справи Акту перевірки, судом встановлено, що в основу своєї позиції службові особи податкового органу щодо виявлених податкових правопорушень за актом № 44212/Ж5/26-15-07-01-06/35133089 від 03 червня 2021 року документальної планової виїзної перевірки покладено висновок про те, що перевіркою ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» не підтверджено факт придбання товарів, робіт, послуг у контрагентів-постачальників ТОВ «МАРІБАКС» () та ТОВ «ВЕЛУРС» () та можливість самостійного їх виконання.

Так, з аналізу викладених у вказаному Акті пояснень службових осіб вбачається, що останні, до такого висновку дійшли за результатом аналізу господарської діяльності ТОВ «МАРІБАКС» та ТОВ «ВЕЛУРС» та показників їх податкової звітності, здійсненого виключно за наявною податковою інформацією відповідно до бази даних ІТС «Податковий Блок».

Службовими особами на підтвердження вказаних вище висновків було зазначено, що відповідно до ІТС «Податковий Борг», за ТОВ «МАРІБАКС» обліковується карта СФП №1104/10-36-21-07 від 21 травня 2018 року, внесена заступником начальника управління - начальником ВОВЕЗ ОУ ГУ ДФС у Київській області Котик Є.Д., щодо порушення кримінальної справи від 04 травня 2018 року № 00000029 за фактом скоєння злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України. Крім того зазначено реєстраційні відомості щодо підприємства та інформація про анулювання свідоцтва платника ПДВ 29 березня 2019 року.

Також, службовими особами податкового органу зазначено, що відповідно до ІТС «Податковий Борг», за ТОВ «ВЕЛУРС» обліковується карта СФП № 999/8/26-50-21-01-04 від 14 травня 2018 року, внесена о/у ОУ ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві Іващенко А.С., в якій зазначено, що за фактом скоєння злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України відкрито к/п 10000048 від 27 листопада 2017 року та допитано гр. ОСОБА_1 , який повідомив, що не має відношення до реєстрації та діяльності підприємства. Крім того зазначено реєстраційні відомості щодо підприємства та інформація про анулювання свідоцтва платника ПДВ 25 березня 2019 року.

Виходячи з наведених вище аргументів, службовими особами податкового органу в акті № 44212/Ж5/26-15-07-01-06/35133089 від 03 червня 2021 року документальної планової виїзної перевірки ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» було зроблено наступний висновок: «враховуючи викладене, в діях засновників та посадових осіб ... вбачаються ознаки створення суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності у вигляді штучного формування податкового кредиту підприємствам реального сектору, а також складання, видачі завідомо неправдивих документів (податкових та видаткових накладних), внесення до офіційних документів (податкової звітності з податку на додану вартість) завідомо неправдивих відомостей, ймовірно з метою сприяння підприємством реального сектору в мінімізації податкових зобов`язань з податку на додану вартість та ухилення від сплати податків».

Надалі, за наслідками проведеної перевірки Головним управлінням ДПС у місті Києві та зазначених в Акті перевірки службовими особами податкового органу висновків, було прийнято податкове повідомлення-рішення від 24 червня 2021 року № , яким визначено суму податкового зобов`язання з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» за платежем: податок на прибуток приватних підприємств, (код платежу 11021000), у розмірі 309 244,00 грн, з яких сума грошового зобов`язання за основним платежем становить 247 395,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 61 849,00 грн, та податкове повідомлення-рішення від 24 червня 2021 року № , яким визначено суму податкового зобов`язання з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» за платежем: податок на додану вартість, (код платежу 14060100), у розмірі 315 243,00 грн, з яких сума грошового зобов`язання за основним платежем становить 252 194,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 63 049,00 грн.

Вказані вище обставини та не погодження суб`єкту господарювання з висновками викладеними уповноваженими особами в акті перевірки та прийнятими на підставі таких висновків податкові повідомлення-рішення, стали підставою для звернення останнього до суду з даним адміністративним позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки висновки Акту перевірки, на підставі якого винесено оскаржуване рішення, є необґрунтованими та суперечать чинному податковому законодавству України.

Представник позивача зауважує, що висновок стосовно засновників та посадових осіб ТОВ «МАРІБАКС» та ТОВ «ВЕЛУРС» щодо «створення суб`єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності...» взагалі є правовим та таким, що, однозначно, виходить за межі компетенції представників контролюючого органу.

На переконання представника позивача, фактично, в основу висновку контролюючого органу про безтоварність господарських операцій ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» з ТОВ «МАРІБАКС» та ТОВ «ВЕЛУРС» покладено лише інформацію з бази даних ІТС «Податковий Блок» про наявність кримінальних проваджень стосовно підприємств-контрагентів, що порушені за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 205 КПК України (фіктивне підприємництво) та результат, нібито, допиту громадянина ОСОБА_1 про його непричетність до реєстрації та діяльності ТОВ «ВЕЛУРС».

При цьому, представник позивача зауважує, що окрім інформації з бази даних ІТС «Податковий Блок» про наявність кримінальних правопорушень, під час перевірки, службовими особами не було використано будь-яких інших документів, які б свідчили про результати розслідування зазначених кримінальних проваджень, чи належно засвідчених документів, отриманих під час досудових розслідувань у цих провадженнях та не враховано, що зазначені кримінальні провадження, на які послались представники контролюючого органу в акті перевірки, розслідувались за фактом вчинення злочину, будь-яких відомостей про притягнення засновників та/чи посадових осіб зазначених суб`єктів господарювання до кримінальної відповідальності не наведено.

Позивач у позовній заяві зауважує, що, в свою чергу, будь-які висновки про фіктивність підприємства чи про непричетність осіб до його реєстрації чи діяльності, про здійснення будь-якої незаконної діяльності, так як і про винність особи у вчинені злочину, можуть ґрунтуватись лише на обставинах, встановлених вироком суду у кримінальному провадженні.

Окрім того, представник позивача звертає увагу, що не може сприйматись, як належний доказ, і інформація, наведена представниками контролюючого органу з бази даних ІТС «Податковий Блок» в акті перевірки стосовно анулювання свідоцтва платника ПДВ ТОВ «МАРІБАКС» та ТОВ «ВЕЛУРС», оскільки таке анулювання відбулось у березні 2019 року, в той час, як господарські операції по спірних правовідносинах мали місце у 2017 році, що свідчить про те, що анулювання зазначених свідоцтв відбулось після проведення господарських операцій, а тому на момент їх виконання та виписки відповідних документів, в тому числі податкових накладних, ТОВ «МАРІБАКС» та ТОВ «ВЕЛУРС» були належними чином зареєстровані та мали відповідний статус платника податків.

Керуючись викладеними вище обставинами представник позивача звернувся до суду з даним адміністративним позовом щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Станом на момент винесення судом даного рішення на адресу суду не надходило від відповідача відзиву на позовну заяву з невідомих суду причин.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При цьому, судом враховано, що відповідач із заявою про продовження строку для надання відзиву до суду не звертався, про неможливість його подання з об`єктивних причин - клопотання не подавав. Враховуючи необхідність розгляду справи протягом розумного строку, а також враховуючи те, що з дати отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі сплинув встановлений судом строк, а відповідач жодних заяв та клопотань в цій справі не подавав, будучи обізнаним про її розгляд, суд дійшов висновку про можливість винесення судового рішення у справі на підставі наявних доказів.

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

Під час розгляду справи, суд дійшов висновку про наявність порушень прав позивача з боку відповідача.

НОРМИ ПРАВА

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02 грудня 2010 року (надалі - Податковий кодексу України).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Приписами пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36); дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно (14.1.54); продаж результатів робіт (послуг) - будь-які операції господарського, цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими об`єктами власності, що не є товарами, за умови компенсації їх вартості, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг). Продаж результатів робіт (послуг) включає, зокрема, надання права на користування товарами за договорами оперативного лізингу (оренди), продажу, передачі права відповідно до авторських або ліцензійних договорів, а також інші способи передачі об`єктів авторського права, патентів, знаків для товарів і послуг, інших об`єктів права інтелектуальної, у тому числі промислової власності; (14.1.203.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пунктів 138.4 та 138.5 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлює, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Об`єктом оподаткування, згідно пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України, є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (абз. 1 п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України).

У свою чергу, відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, «податковий кредит» - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до абзацу 1 пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Абзацами 1 - 3 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Водночас, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року № 996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 996-ХIV).

Відповідно до статті 1 Закону № 996-ХIV, «первинний документ» - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Підпунктом 14.1.36 пунктом 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону № 996 бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому у статті 1 цього Закону визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Водночас, порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи), встановлюється Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року (надалі - Положення № 88).

За вимогами пункту 1.2 Положення № 88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктом 2.1 Положення № 88 передбачено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Як наслідок, суд дійшов висновку, що будь-які документи (у тому числі договори, акти, рахунки, звіти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Між тим, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п.2.4 Положення №88).

Отже, системний аналіз наведених вище норм свідчить, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування показників податкового обліку платника податків. При цьому за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 820/11856/13-а, від 31 січня 2018 року у справі № 826/245/14, від 06 лютого 2018 року у справі № 810/6695/14, від 04 квітня 2018 року у справі № 808/2519/15.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

При цьому, наявність належним чином оформлених податкових накладних є обов`язковою, але не вичерпною обставиною для формування податкового кредиту. Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не надавалися, то, відповідно, придбання таких послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов`язкових умов для виникнення такого права на придбання послуг (товарів) з метою їх використання у господарській діяльності.

Як зазначено у листі Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Крім того, в основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту.

У податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, тобто первинними документами, що містять інформацію про фактичні господарські операції, розкривають їх зміст та обсяг.

За відсутності достатніх доказів - первинних документів, які б достовірно підтверджували факт здійснення господарської операції, розкривали її зміст та обсяг з метою та в цілях господарської діяльності платника податку, підстави для формування даних податкового обліку - відсутні.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України при розгляді справ даної категорії судам належить з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Суд також звертає увагу, що, вирішуючи справи із застосуванням наведених правових норм, Верховний Суд у постановах від 27 лютого 2020 року у справі № 813/7081/14, № 814/120/15, від 03 жовтня 2019 року у справі № 813/4079/15, від 10 вересня 2019 року у справі № 814/2412/17 визнав, що наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами.

Надаючи правову оцінку висновкам Головного управління ДПС у місті Києві, які покладені в основу оскаржуваних позивачем податкових повідомлень рішень, які породжують для позивача обов`язок зі сплати визначених у них грошових зобов`язань, суд зазначає наступне.

З аналізу наявних в матеріалах справи документів, судом було встановлено, що між ТОВ «МАРІБАКС» (надалі - Покупець) з однієї сторони та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІЙ СМОЛИ» (надалі - Постачальник) з іншої сторони було укладено Договір поставки № 22 від 01 листопада 2017 року, відповідно до пункту 1.1. якого встановлено, що Постачальник зобов`язується систематично постачати і передавати у власність Покупця хімічну сировину (надалі - «Товар» ), а Покупець приймати Товар та оплачувані на умовах даного Договору.

Надалі, 01 червня 2018 року між ТОВ «МАРІБАКС» (надалі - Первісний кредитор), з однієї сторони, ТОВ «ТРЕЙДПОСТ» (надалі - Новий кредитор), з другої сторони та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІЙ СМОЛИ» (надалі - Боржник), з третьої сторони було укладено Договір про відступлення права вимоги № 11, відповідно до пункту 1 якого встановлено «Предмет договору», що Первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з Договором про постачання сировини № 22 від 01 листопада 2017 року з Боржником, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору за Основним Договором.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що на виконання умов вказаних договорів між сторонами складено Акти приймання-передачі товару, видаткові накладні, акти приймання товару на зберігання, копії яких залучено до матеріалів справи.

Також, судом встановлено, що між ТОВ «ВЕЛУРС» (надалі - Покупець), з однієї сторони та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІЙ СМОЛИ» (надалі - Постачальник), з другої сторони, було укладено Договір поставки № 25 від 15 листопада 2017 року, відповідно до пункту 1.1. якого вбачається, що Постачальник зобов`язується систематично постачати і передавати у власність Покупця хімічну сировину (надалі - «Товар»), а Покупець приймати Товар та оплачувати на умовах даного Договору.

Надалі, 20 листопада 2018 року між ТОВ «ВЕЛУРС» (надалі - Первісний кредитор), з однієї сторони, ТОВ «ПАРОДОКСІКЕЙ» (надалі - Новий кредитор), з другої сторони та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІС «УКРАЇНСЬКІЙ СМОЛИ» (надалі - Боржник), з третьої сторони було укладено Договір про відступлення права вимоги № 18, відповідно до пункту 1 «Предмет договору» встановлено, що Первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з Договором про постачання хімічної сировини № 25 від 15 листопада 2017 року з Боржником, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору за Основним Договором.

Також, 20 грудня 2020 року між ТОВ «ВЕЛУРС» (надалі - Первісний кредитор), з однієї сторони, ТОВ «ТРЕНТО ТРІЕСТІНА» (надалі - Новий кредитор), з другої сторони та ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІЙ СМОЛИ» (надалі - Боржник), з третьої сторони, було укладеного Договір про відступлення права вимоги № 22/22-20, відповідно до пункту 1 «Предмет договору» якого встановлено, що Первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з Договором про постачання хімічної сировини № 25 від 15 листопада 2017 року з Боржником, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належне Первісному кредитору за Основним Договором.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що на виконання умов вказаних договорів між сторонами складено Акти приймання-передачі товару, видаткові накладні, акти приймання товару на зберігання, копії яких залучено до матеріалів справи.

З аналізу наданих позивачем до матеріалів справи документів щодо підтвердження реальності здійснення господарських операцій судом встановлено, що наведені вище документи оформлені належним чином, містять відмітки та підписи уповноважених осіб, відображають суть спірних операцій, а тому вказані документи мають юридичну силу та підтверджують участь контрагентів у виконанні обумовлених ними операцій.

При цьому, суд вважає безпідставними посилання службових осіб податкового органу на те, що з бази даних ІТС «Податковий Блок» вбачається, що стосовно ТОВ «МАРІБАКС» та ТОВ «ВЕЛУРС» було анульовано свідоцтва платника ПДВ, оскільки, навіть як було зазначено вказаними особами в Акті перевірки вбачається, що оскільки таке анулювання відбулось у березні 2019 року, що дає підстави суду для висновку, що контрагенти позивача на момент вчинення господарських операцій, видачі податкових, накладних були зареєстровані платниками ПДВ, що, як вже було встановлено вище не заперечується в Акті перевірки, а отже видача ним податкових накладних є правомірною.

Суд враховує, що податковим органом в акті перевірки та в ході розгляду справи по суті не заперечувалась та не спростована фактична поставка позивачем сировини вказаним вище особам. Водночас, суд звертає увагу, що службові особи податкового органу, на обґрунтування висновків щодо нереальності здійснених позивачем господарських операцій наполягали на в тому числі у зв`язку з наявністю допиту директорів контрагентів, відповідно до яких директори таких контрагентів заперечували щодо відношення до таких підприємств.

Так, зокрема, службовими особами податкового органу, в Акті № 44212/Ж5/26-15-07-01-06/35133089 від 03 червня 2021 року «Про результати документальної планової виїзної перевірки» зазначено наступне.

Щодо TОB «МАРІБАКС», службовими особами податкового органу вказано: «відповідно до ІТС «Податковий Борг», обліковується карта СФП №1104/10-36-21-07 від 21 травня 2018 року, внесена заступником начальника управління - начальником ВОВЕЗ ОУ ГУ ДФС у Київській області Котик Є.Д., щодо порушення кримінальної справи від 04 травня 2018 року № 00000029 за фактом скоєння злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України.»

Щодо ТОВ «ВЕЛУРС», службовими особами податкового органу вказано: «відповідно до ІТС «Податковий Борг», обліковується карта СФП № 999/8/26-50-21-01-04 від 14 травня 2018 року, внесена о/у ОУ ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві Іващенко А.С., в якій зазначено, що за фактом скоєння злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України відкрито к/п 10000048 від 27 листопада 2017 року та допитано гр.. ОСОБА_1 , який повідомив, що не має відношення до реєстрації та діяльності підприємства.»

Щодо вказаних вище обставин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Приписами статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту визначено Кримінально-процесуальним кодексом України.

Частиною 1 статті 23 Кримінально-процесуального кодексу України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина 2 цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у передбачених кодексом випадках.

Частиною 4 статті 95 Кримінально-процесуальним кодексом України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отримав у порядку, передбаченому статтею 225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, з огляду на вказані вище обставини протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді. До винесення вироку в рамках кримінального провадження протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.

Суд повторно зазначає, що факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів в рамках такої кримінальної справи не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, проведених позивачем та його контрагентами. Матеріали досудового розслідування не можуть бути враховані як доказ фіктивності товариства.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 822/551/18, від 08 серпня 2018 року у справі № 820/4428/17, від 26 червня 2018 року у справі № 808/2360/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд зауважує, що службовими особами податкового органу, окрім інформації з бази даних ІТС «Податковий Блок» про наявність кримінальних правопорушень, під час перевірки не було використано будь-яких інших документів, які б свідчили про результати розслідування зазначених кримінальних проваджень, чи належно засвідчених документів, отриманих під час досудових розслідувань у цих провадженнях.

Також, з аналізу наявних в матеріалах справи документів вбачається, що податковим органом не враховано, що зазначені кримінальні провадження, на які послались службові особи контролюючого органу в акті перевірки, розслідувались за фактом вчинення злочину, будь-яких відомостей про притягнення засновників та/чи посадових осіб зазначених суб`єктів господарювання до кримінальної відповідальності не наведено.

Слід зазначити, та про що, суд зазначав вище, будь-які висновки про фіктивність підприємства чи про непричетність осіб до його реєстрації чи діяльності, про здійснення будь-якої незаконної діяльності, так як і про винність особи у вчинені злочину, можуть ґрунтуватись лише на обставинах, встановлених вироком суду у кримінальному провадженні.

Питання можливості врахування матеріалів досудового розслідування кримінального провадження, зокрема, протоколу допиту, під час вирішення адміністративних справ означеної категорії теж вже неодноразово розглядалося Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі №826/1158/18, від 01 липня 2021 року у справі № 822/1722/18, від 06 жовтня 2021 року у справі №2340/2731/18.

Правова позиція у наведених вище рішеннях зводиться до того, що в силу положень Кримінально процесуального кодексу України протокол допиту, отриманий на стадії досудового слідства, до ухвалення вироку в рамках кримінального провадження, може бути визнаний як доказ в адміністративному судочинстві виключно за умови підтвердження таких показань особою у судовому засіданні під час розгляду справи, чого в межах даної справи здійснено не було. Факт податкового правопорушення не може обґрунтовуватись фактом існування кримінальної справи, в тому числі, щодо контрагента платника податків. До винесення вироку в рамках кримінального провадження, пояснення, протоколи допиту чи інші матеріали досудового розслідування, а також ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві. Тобто, доказове значення в адміністративному процесі може мати виключно вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що у справі «Інтерсплав проти України» (Заява N 803/02 від 09 січня 2007 року) Європейський суд з прав людини визнав, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Булвес» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) від 22.01.2009 р. надає змогу не допустити обмеження законного права платника податків на податковий кредит, віднесення певних сум до витрат, за умови реальності господарської операції, у випадку порушення його контрагентом та контрагентами такого контрагента податкової дисципліни. Вказаним Рішенням роз`яснено, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги є надмірним тягарем для платника податку, що порушить справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Підтвердженням того, що платника ПДВ не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, а також того, що платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати, слугує Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» від 18.03.2010 року (заява №6689/03). Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив. У рішенні у справі «Бізнес Суппорт Центр» проти Болгарії» зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

Таким чином, позивач як платник податків самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі № 803/1198/16.

Таким чином, з урахуванням викладених вище обставин в їх сукупності, виходячи з встановлених під час розгляду судом даної справи обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог адміністративного позову позивача та наявності підстав для їх задоволення.

Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість висновків податкового органу за результатами проведеної перевірки та наявності правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 9 367,31 грн. Відтак, враховуючи, розмір задоволених позовних вимог позивача, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 9 367,31 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення від 24 червня 2021 року № , яким визначено суму податкового зобов`язання з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» за платежем: податок на прибуток приватних підприємств, код платежу 11021000, у розмірі 309 244,00 (триста дев`ять тисяч двісті сорок чотири) грн, з яких сума грошового зобов`язання за основним платежем становить 247 395,00 (двісті сорок сім тисяч триста дев`яносто п`ять) грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 61 849,00 (шістдесят одна тисяча вісімсот сорок дев`ять) грн.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24 червня 2021 року № , яким визначено суму податкового зобов`язання з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» за платежем: податок на додану вартість, код платежу 14060100, у розмірі 315 243,00 (триста п`ятнадцять тисяч двісті сорок три) грн, з яких сума грошового зобов`язання за основним платежем становить 252 194,00 (двісті п`ятдесят дві тисячі сто дев`яносто чотири) грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 63 049,00 (шістдесят три тисячі сорок дев`ять) грн.

4. Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «УКРАЇНСЬКІ СМОЛИ» (адреса: 04070, місто Київ, вулиця Почайнинська, будинок 23А, офіс 42, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 367,31 грн (дев`ять тисяч триста шістдесят сім гривень 31 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві (адреса: 04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, код ЄДРПОУ ВП 44116011).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова