Справа № 200/1353/21-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 200/1353/21-а

адміністративне провадження № К/9901/28882/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого суді Берназюка Я.О.,

суддів: Желєзного І.В., Чиркіна С.М.,

при секретарі судового засідання Лупу Ю.Д.,

за участю:

представника позивача Пріщепи А.О.,

представника відповідача Скороходова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у касаційному порядку адміністративну справу №200/1353/21-а

за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області

до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області

про стягнення коштів на загальнообов`язкове державне соціальне страхування,

за касаційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області

на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року (ухвалене у складі головуючого судді Аляб`єва І.Г.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2021 року (прийняту у складі колегії: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів Міронової Г.М., Блохіна А.А.),

У С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2021 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі також - позивач, скаржник) звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (далі також - відповідач), у якому просило:

зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Донецькій області включити вимоги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області по капіталізованим платежам перед потерпілими внаслідок заподіяння шкоди їх життю і здоров`ю на загальну суму 18 243 930,25 гривень до проміжного ліквідаційного балансу у першу чергу задоволення вимог;

стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області на користь Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Маріупольського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області заборгованість по коштам на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 18 243 930,25 гривень та перерахувати її на р/р НОМЕР_1 в Казначействі України (ЕАП), .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

3. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що перехід майна, прав та обов`язків ГУ ДПС у Донецькій області від ГУ ДПС у Донецькій області (), є підставою вважати твердження Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про ліквідацію страхувальника такими, що не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону. Також вказано, що джерелами покриття страхових виплат є в основному кошти Державного бюджету.

4. З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ліквідація ГУ ДПС у Донецькій області () не є підставою для капіталізації страхових платежів для подальшої їх виплати потерпілим, оскільки його функції зі сплати страхових внесків перейшли до ГУ ДПС у Донецькій області.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

5. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

6. В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що оскаржувані судові рішення прийнято без дотримання норм матеріального права, а саме положень статті 2 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон №1105-XIV), частини другої статті 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 3, абзацу 9 пункту 11 частини першої статті 28 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15 травня 2003 року №755-IV (далі - Закон № 755-IV), статей 1, 2, 4, 5, 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI), у зв`язку з чим суди дійшли необґрунтованого висновку про те, що спірні правовідносини, які стосуються стягнення заборгованості по капіталізованим платежам, необхідно розглядати як такі, що регулюються нормами ЦК України.

7. Скаржник звертає увагу на те, що суди помилково у своїх рішеннях застосували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 31 січня 2019 року у справі №804/1315/17, від 28 грудня 2019 року у справі №816/2357/16, від 9 червня 2021 року у справі №804/1317/17. У зв`язку із чим, Управління наголошує на необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Вказане обґрунтовує тим, що порядок стягнення кредиторських вимог встановлено не тільки нормами ЦК України, а й Постановою Правління Пенсійного фонду України "Про затвердження Порядку взяття на облік та зняття з обліку в органах Пенсійного фонду України платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 27 жовтня 2010 року №21-6 (далі - Порядок №21-6), відповідно до положень якого встановлено спеціальний строк пред`явлення вимог, спеціальний порядок та встановлено заборону на припинення юридичної особи у випадку, коли встановлено заборгованість страхувальника по сплаті страхових коштів.

8. Скаржник також звертає увагу на необхідність врахування судами попередніх інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 4 вересня 2018 року у справі №5023/4388/12, про те, що незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.

Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

9. Касаційна скарга надійшла до суду 6 вересня 2021 року.

10. Ухвалою Верховного Суду від 7 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі №200/1353/21-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.

11. Ухвалою Верховного Суду від 3 листопада 2021 року справу призначено до розгляду у судове засідання на 30 листопада 2021 року о 14 годині 00 хвилин з повідомленням та викликом учасників справи колегією у складі трьох суддів.

12. У судовому засіданні 30 листопада 2021 року представник позивача надав усні пояснення, підтримав доводи, викладені у касаційній скарзі, та просив її задовольнити.

13. Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення, підтримав доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу та просив залишити скаргу позивача без задоволення.

Позиція інших учасників справи

14. 23 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача на касаційну скаргу позивача, в якому зазначається, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

15. Відповідач, зокрема вказує на те, що обов`язок страхувальника проводити капіталізацію платежів передбачений саме для продовження страхових виплат непрацездатним особам суб`єктом, що ліквідується без наявності правонаступника, він не може застосовуватися у випадках ліквідації органу влади, або його територіального органу за наявності правонаступника.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

16. Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ГУ ДПС у Донецькій області як страхувальник перебуває на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (у Маріупольському міському відділенні Управління).

17. 20 жовтня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємці та громадських формувань стосовно ГУ ДПС у Донецькій області () внесено дані про реєстраційні дії про рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу стосовно припинення юридичної особи в результаті ліквідації та визначений строк для пред`явлення кредиторами своїх вимог до 21 грудня 2020 року.

18. 17 грудня 2020 року відповідачем направлено до ліквідатора ГУ ДПС у Донецькій області заяву № 28.05/4647 про визнання кредитором на суму 18 243 930,25 грн щодо капіталізованих платежів по 21 особі.

19. 5 січня 2021 ГУ ДПС у Донецькій області надіслано лист до Маріупольського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, в якому заборгованість по капіталізованим платежам перед потерпілими внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю на загальну суму 18 243 930,25 грн відповідачем не визнано та відмовлено у включенні цієї суми до проміжного ліквідаційного балансу.

20. Начальником Маріупольського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області надіслано до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області повідомлення від 9 грудня 2020 року №28.08-633/08-4539 про наявність заперечень проти проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації, що надається органу Пенсійного фонду України, в якому зазначено, що станом на дату реєстрації цього повідомлення у ГУ ДПС у Донецькій області наявна заборгованість перед Фондом соціального страхування зі сплати страхових коштів на соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності по капіталізованим платежам у сумі 18 243 930,25 гривень.

21. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ГУ ДПС у Донецькій області перебуває в стані припинення з 20 жовтня 2020 року. Підставою для такого припинення слугувала постанова Кабінету Міністрів України №893 від 30 вересня 2020 року «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» (далі - Постанова №893), якою визначено ліквідувати, як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, серед яких є ГУ ДПС у Донецькій області.

22. Абзацом 3 пункту 2 Постанови №893 установлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

23. Наказом ДПС України від 24 грудня 2020 року №755 розпочато з 1 січня 2021 року здійснення територіальними органами ДПС України, утвореними як її відокремлені підрозділи, повноважень і функцій територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до пункту 1 Постанови №893.

24. В абзаці 4 пункту 2 Постанови №893 передбачено, що права та обов`язки територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі України (та її територіальним органам).

25. Наказом Державної податкової служби України від 12 грудня 2020 року №643 затверджено Положення про Головне управління ДПС у Донецькій області (далі - Положення №643).

26. Відповідно абзацу 3 пункту 1 вищевказаного Положення ГУ ДПС є правонаступником майна, прав та обов`язків ГУ ДПС у Донецькій області ().

27. Крім того, абзацом 1 пункту 1 Положення №643 закріплено, що ГУ ДПС є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи

28. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

29. Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

30. Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

31. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

32. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року та постанова Першого апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2021 року відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи є неприйнятні, з огляду на наступне.

33. Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначаються Законом №1105-XIV.

34. Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 1105-XIV терміни «застрахована особа», «страхувальники» та «роботодавці» вживаються у цьому Законі у значеннях, наведених у Законі України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

35. Згідно з частиною першою статті 2 Закону №1105-XIV законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, цього Закону, інших законодавчих актів та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів.

36. Так, пунктом 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI передбачено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

37. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до роботодавців віднесено підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

38. З аналізу наведених норм вбачається, що страхувальником є всі види юридичних осіб, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які, зокрема, використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах та мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

39. Відповідно до статті 3 Закону №1105-XIV принципами державного соціального страхування, зокрема, є:

- обов`язковість страхування осіб відповідно до видів соціального страхування та можливості добровільності страхування у випадках, передбачених законом;

- державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав;

- обов`язковість фінансування Фондом витрат, пов`язаних із наданням матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом;

- відповідальність роботодавців та Фонду за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим Законом.

40. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 15 Закону №1105-XIV роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом.

41. За змістом приписів статті 4 Закону №1105-XIV Фонд є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом і також є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

42. Водночас, згідно з пунктом 5 частини першої статті 11 Закону №1105-XIV джерелами формування коштів Фонду є капіталізовані платежі, що надійшли у випадках ліквідації страхувальників у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, які в силу пункту 1 частини другої вказаної статті використовуються на виплату матеріального забезпечення, страхових виплат та надання соціальних послуг, фінансування заходів з профілактики страхових випадків, передбачених цим Законом.

43. З аналізу вказаних норм права вбачається, що страхувальники у разі їх ліквідації не звільняються від фінансування Фонду соціального страхування від нещасних випадків шляхом внесення капіталізованих платежів.

44. Порядок капіталізації платежів до Фонду соціального страхування України у випадках ліквідації страхувальників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2019 року №986 (далі - Порядок №986).

45. Відповідно до пункту 3 Порядку №986 капіталізація платежів проводиться щодо кожної застрахованої особи з урахуванням заборгованості за попередні роки та необхідних подальших платежів для забезпечення страхових виплат і витрат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Під час капіталізації платежів враховуються заробітна плата потерпілого, відсоток втрати професійної працездатності, витрати на догляд за потерпілим, на реабілітацію, протезування, придбання транспортних засобів, види соціальної допомоги відповідно до медичного висновку, одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого, а також інші виплати, передбачені законодавством.

46. Згідно з пунктом 4 Порядку №986 капіталізація платежів перед застрахованими особами або перед особами, визначеними у статті 41 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", розраховується на період, що визначається як різниця між середньою очікуваною тривалістю життя для чоловіків і жінок у країні та віком особи на момент її проведення, та обчислюється щодо кожного платежу.

47. Пунктами 7, 8 Порядку №986 передбачено, що капіталізація платежів включає заборгованість страхувальника з виплат, пов`язаних із його зобов`язаннями відшкодувати шкоду, заподіяну життю або здоров`ю застрахованої особи, а саме суми одноразової допомоги, щомісячних виплат втраченого заробітку, витрат на догляд за потерпілим і виплат за листками непрацездатності.

У кредиторських вимогах Фонду соціального страхування України до страхувальника, щодо якого розпочато ліквідацію, зазначається сума грошових зобов`язань, обчислена з урахуванням кожного платежу, що підлягає капіталізації.

Суми капіталізованих платежів відповідно до зазначених кредиторських вимог у випадках ліквідації страхувальника перераховуються робочому органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, у якому страхувальник перебуває на обліку.

48. З аналізу вказаних вище норм вбачається, що вони можуть бути застосовані до страхувальників, яких ліквідовано без правонаступника.

49. Згідно з частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

50. Відповідно до вимог статті 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

51. Згідно з вимогами частини першої статті 1205 Цивільного кодексу України у разі припинення юридичної особи, зобов`язаної відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, і встановлення її правонаступників виплата щомісячних платежів покладається на її правонаступників.

У цьому разі вимоги про відшкодування шкоди пред`являються до її правонаступників.

52. Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено доказами, з 1 січня 2021 року всі права та обов`язки Головного управління ДФС у Донецькій області перейшли до його правонаступника - ГУ ДПС у Донецькій області, яке утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП: 44070187). Також зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин вбачається та не заперечувалося представниками сторін у судовому засіданні 30 листопада 2021 року, що ГУ ДПС у Донецькій області () як правонаступник ГУ ДПС у Донецькій області () продовжує сплачувати страхові кошти на соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності по 21 особі, щодо яких позивачем сформована заборгованість відповідача по капіталізованим платежам.

53. Враховуючи, що обов`язок страхувальника проводити капіталізацію платежів передбачений саме для продовження страхових виплат непрацездатним особам (які втратили працездатність внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання) суб`єктом, що ліквідується (зокрема у зв`язку з банкрутством) без наявності правонаступника, він не може застосовуватись у випадку ліквідації органу влади або його територіального органу за наявності правонаступника.

54. Ліквідація ГУ ДПС у Донецькій області не пов`язана з його банкрутством, а зумовлена прийняттям Постанови №893 про ліквідацію юридичної особи публічного права з визначенням її правонаступника. Відтак, ліквідація ГУ ДПС у Донецькій області здійснюється внаслідок втрати повноважень у зв`язку з їх передачею іншому органу державної влади.

55. Таким чином, Порядок № 986, на який посилається скаржник і на підставі якого, на його думку, слід стягувати капіталізовані платежі, не може бути застосований до спірних правовідносин.

56. Колегія суддів у цій справі враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11 жовтня 2019 року у справі №812/1408/16 (провадження К/9901/20481/19) про те, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права.

Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

57. Таким чином, колегія суддів зазначає, що перехід майна, прав та обов`язків ГУ ДПС у Донецькій області від ГУ ДПС у Донецькій області () є підставою вважати твердження Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про ліквідацію страхувальника такими, що не відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

58. З огляду на вищезазначене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що ліквідація ГУ ДПС у Донецькій області () не є підставою для капіталізації страхових платежів для подальшої їх виплати потерпілим, оскільки його функції зі сплати страхових внесків перейшли до ГУ ДПС у Донецькій області ().

59. Крім того, з огляду на зазначені вище мотиви цієї постанови, колегія суддів вважає, що Порядок № 986, на який посилається позивач і на підставі якого, на його думку, слід стягнути капіталізовані платежі, не може бути застосований до спірних правовідносин. З цих же підстав до спірних правовідносин не може бути застосований і Порядок №21-6.

60. Висновки у вказаній справі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 804/1315/17, від 28 грудня 2019 у справі №816/2357/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 820/11934/15, від 30 березня 2021 року у справі № 420/4823/20 та від 9 червня 2021 року у справі №804/1317/17, і колегія суддів не знайшла підстав для відступу від вказаної позиції.

61. Колегія суддів критично ставиться до доводів скаржника про те, що ліквідація відповідача, у тому числі як страхувальника, з правонаступником не передбачена чинним законодавством, та посилань на Цивільний кодекс України, оскільки частиною третьою статті 81 ЦКУ встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права. В той же час, порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

62. Так, згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» 17 березня 2011 року №3166-VI центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

63. Відповідно до частини дев`ятої статті 5 вказаного Закону порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України.

64. Пунктом 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого Постановою КМУ №1074 від 20 жовтня 2011 року (далі - Порядок №1074), передбачено, що права та обов`язки органів виконавчої влади переходять, зокрема, у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

65. З огляду на це, колегія суддів не погоджується з твердженням скаржника про неможливість передачі прав та обов`язків суб`єкту публічного права, у тому числі стосовно сплати обов`язків покриття страхових виплат, внаслідок його ліквідації до іншого суб`єкта публічного права, оскільки останнє спростовано положеннями Порядку №1074 та вищевикладеною позицією Верховного Суду.

66. З приводу доводів касаційної скарги стосовно неправильного застосування судами попередніх інстанцій статті 3 та абзацу 9 пункту 11 частини першої статті 28 Закону № 755-IV, то колегія суддів зазначає наступне.

67. Частиною першою статті 3 Закону № 755-IV визначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців.

68. Абзацом 9 пункту 11 частини першої статті 28 Закону № 755-IV встановлено підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації припинення юридичної особи.

69. Однак, предметом спору у цій справі є не оцінка наявності чи відсутності підстав для припинення юридичної особи (ГУ ДПС у Донецькій області, ), а правомірність вимог позивача стосовно стягнення заборгованості по коштам на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 18 243 930,25 гривень, а тому доводи стосовно необхідності застосування судами попередніх інстанцій положень статті 3 та абзацу 9 пункту 11 частини першої статті 28 Закону № 755-IV є безпідставними.

70. Також колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги стосовно неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статей 1, 2, 4, 5, 25 Закону №2464-VI, оскільки скаржником не вмотивовано, у чому полягає неправильне застосування чи незастосування судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень вказаних положень Закону.

71. Колегія суддів також вважає безпідставними твердження позивача про необхідність врахування у спірних правовідносинах висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 4 вересня 2018 року у справі №5023/4388/12, оскільки спір у вказаній справі вирішувався у порядку господарського судочинства та стосувався ліквідації комунального підприємства. При його вирішенні суди застосовували норми Господарського кодексу України. У той же час, у касаційній скарзі скаржник не наводить доводів стосовно того, які саме норми права, застосовані Великою Палатою Верховного Суду у справі №5023/4388/12, мали бути застосовані судами у справі №200/1353/21-а.

72. Також колегія суддів зазначає, що наведення у касаційній скарзі окремих складових мотивувальної частини постанови Верховного Суду без належного обґрунтування певної правової позиції (як висновку суду касаційної інстанції щодо застосування конкретних норм права (положень актів законодавства) у конкретних правовідносинах (з урахуванням суб`єктного складу) і на конкретний період часу (незмінності законодавчого регулювання)) не може свідчити про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, при тому що обставини у справі №5023/4388/12 та справі, яка розглядається, не є подібними.

73. Таким чином, доводи касаційної скарги стосовно неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень статті 2 Закону № 1105-XIV, частини другої статті 1 ЦК України, статті 3, абзацу 9 пункту 11 частини першої статті 28 Закону №755-IV, статей 1, 2, 4, 5, 25 Закону №2464-VI; неправильного застосування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 31 січня 2019 року у справі №804/1315/17, від 28 грудня 2019 року у справі №816/2357/16, від 9 червня 2021 року у справі №804/1317/17 та неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 4 вересня 2018 року у справі №5023/4388/12, не знайшли свого підтвердження.

74. Згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

75. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

76. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

77. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

78. Суд у цій справі враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

79. Важливо наголосити, що низка рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дійсно містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (мотивованості) судових рішень.

80. ЄСПЛ наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі «Якущенко проти України», заява № 57706/10, пункт 28). До того ж, принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23), «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58), «Бендерський проти України» (заява N 22750/02, п. 42)).

81. Крім того, у пункті 60 рішення «Helle v. Finland» (заява №20772/92) ЄСПЛ наголосив також і на тому, що суд обов`язково повинен мотивувати рішення, а не просто погоджуватися з висновками рішення суду попередньої інстанції. Вмотивованість рішення можна досягти або шляхом використання мотивів суду попередньої інстанції, або шляхом наведення власних мотивів щодо розгляду аргументів та істотних питань у справі.

82. Також у пункті 71 рішення у справі «Peleki v. Greece» (заява №69291/12) ЄСПЛ нагадав, що рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене мотивувань або якщо зазначені ним мотиви ґрунтуються на порушенні закону, допущеного національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (рішення у справі «Moreira Ferreira v. Portugal» (no 2), заява №19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.

83. До того ж, у пункті 80 рішення у справі «Perez v. France» (заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (рішення у справі «Artico v. Italy», заява №6694/74, пункт 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно «заслухані», тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи (рішення у справі «Van de Hurk v. The Netherlands», заява №16034/90, пункт 59).

84. Однак, варто наголосити, що в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні, ЄСПЛ також неодноразово зазначав, зокрема у рішенні «Garcнa Ruiz v. Spain» [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах «Van de Hurk v. The Netherlands» (заява № 16034/90, пункт 61), «Шкіря проти України» (заява № 30850/11, пункт 43). Разом з тим, у вказаному рішенні зазначено, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися в залежності від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.

85. Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях «Ruiz Torija v. Spain» (заява №18390/91, пункт 29), «Higgins and others v. France» (заява № 20124/92, пункт 42), "Бендерський проти України" (заява №22750/02, пункт 42) та «Трофимчук проти України» (заява № 4241/03, пункт 54).

86. Так, у пункті 54 рішення «Трофимчук проти України» (заява № 4241/03) ЄСПЛ зазначив, що не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявника, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими.

87. Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

88. У відповідності до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

89. Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

90. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Висновки щодо розподілу судових витрат

91. Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

С.М. Чиркін