Справа № 200/11374/21
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 р. Справа№200/11374/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про:

- визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 56 днів за період з 2018 року по 2021 рік;

- зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у кількості 56 днів за період з 2018 року по 2021 рік;

- зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову допомогу при звільненні із розрахунку місячного грошового забезпечення - 16996,01 гривень нарахувавши та виплативши недоотриману суму 41128,68 гривень;

- зобов`язання нарахувати та виплати суму середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік.

Крім того, просить стягнути витрати на правову допомогу в сумі 6000,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 07.11.2019 року по 31.07.2021 року проходив службу в департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Наказом відповідача від 21.07.2021 № 242 о/с позивача звільнено з посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

В наказі про звільнення зазначено, що вислуга позивача на день звільнення зі служби у календарному обчисленні складає 12 років 05 місяців 01 день, вислуга на пільгових умовах - 06 років 05 місяців 01 день.

Позивач має статус учасника АТО, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 30.07.2018 року.

В наказі про звільнення № 242 о/с від 21.07.2021 року зазначено, що невикористана відпустка за 2021 рік складає 10 днів, тому саме за цей період позивачу було сплачено компенсацію при звільненні в розмірі 4522,86 гривень. Проте, відомостей щодо додаткових соціальних відпусток як учасника бойових дій наказ про звільнення не містить.

Також вважає, що йому невірно визначено суму одноразової грошової допомоги при звільненні із служби, яка повинна складати 16996,01 гривень, проте, в липні 2021 року грошове забезпечення виплачено в розмірі 13568,62 гривень, хоча за попередні місяці позивач отримував стабільне грошове забезпечення в сумі 16996,00 гривень. Сума недоотриманої допомоги при звільненні складає 41128,68 гривень.

З зазначених причин позивач та його адвокат звернулися до відповідача з запитами від 10.08.2021 року, в якому просили нарахувати та сплатити компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суми щорічної допомоги для оздоровлення та на соціально-побутову потребу та правильно розрахувати та сплатити одноразову грошову допомогу при звільненні із служби.

Листом від 20.08.2021 року департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України повідомив, що під час проходження служби ОСОБА_1 не звертався з рапортами щодо надання вказаних вище видів допомоги. Також відповідач зазначив, що компенсація за невикористані дні лише щорічних, а не додаткових відпусток, а відтак грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не передбачена законодавством.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки має право на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій.

Також просить нарахувати та виплати йому суму середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік, передбачену ст. ст. 116-117 КЗпП України.

З зазначених причин позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Прийнято розгляд справи проводити в строки встановлені ст. 258 КАС України.

Відповідно до вимог статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

В період з 13.10.2021 року по 05.11.2021 року суддя Голубова Л.Б. перебувала на лікарняному, у зв`язку з чим, розгляд адміністративної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) здійснюється після виходу з лікарняного із продовженням строку розгляду справи на період часу перебування судді на лікарняному.

За правилами пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Відповідач надав письмовий відзив від 29.09.2021 року № 178/55/юр-2021 (а.с. 59-67). В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначає, що позивач дійсно має право на додаткову відпустку як учасник АТО, однак з рапортами про її надання не звертався. Зазначає, що цю додаткову відпустку можна використати протягом календарного року.

Позивачу було переведено з Головного управління Національної поліції в Донецькій області згідно наказу від 19.09.2019 № 296 о/с, проте відомостей щодо переносу відпусток як учасника бойових дій за 2018 рік в цьому наказі не значиться.

Зазначає, що статтею 93 Закону України «Про Національну поліцію» врегульовано порядок надання та компенсації невідбутих щорічних відпусток (основної та додаткової), однак відпустка як учаснику бойовий дій передбачені іншим законодавством - Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та стосується виключно військовослужбовців.

Щодо зменшення премії за липень 2021 року та невиплати одноразової грошової допомоги у повному обсязі зазначає, що премія є складовою частиною грошового забезпечення поліцейського, оскільки вона нараховується за певних умов: наявності асигнувати та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби. А відтак, виплата премії та її розмір не є обов`язковою та сталою величиною, тобто її виплата і розмір не залежать від виплат у попередніх місяцях. В липні 2021 року позивачу встановлено щомісячну премію у розмірі 74,51%.

Стосовно вимог нарахувати та виплати позивачу суму середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік, передбачену ст. ст. 116-117 КЗпП України зазначає, що трудове законодавство не розповсюджується на поліцейських.

Також наголошує, що розмір витрат на правничу допомогу має бути співмірним, а наданий до позову акт про здійснення розрахунку за надані юридичні послуги не є фактичним підтвердженням розрахунку позивача з адвокатом, оскільки не є банківською квитанцією.

З зазначених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України в формі ID-картки № НОМЕР_2 (а.с. 6-7).

Згідно довідки від 24.09.2018 року № 1442-31218 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Позивач є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 30.07.2018 року (а.с. 11) тому має право на додаткову відпустку, передбачену Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

ОСОБА_1 з 07.11.2019 року по 31.07.2021 року проходив службу в департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України, що підтверджується послужним списком (а.с. 80-85).

Наказом департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 21.07.2021 року № 242 о/с позивача звільнено з посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) (а.с. 12).

У вказаному наказі про звільнення зазначено, що вислуга позивача на день звільнення зі служби у календарному обчисленні складає 12 років 05 місяців 01 день, вислуга на пільгових умовах - 06 років 05 місяців 01 день.

Крім того, в наказі про звільнення № 242 о/с від 21.07.2021 року зазначено, що позивачу встановлено премію за липень 2021 року в розмірі 74,51 відсотка, а невикористана відпустка за 2021 рік загалом складає 10 днів. Відомостей щодо додаткових соціальних відпусток як учасника бойових дій наказ про звільнення не містить.

Позивач вважає, що йому невірно визначено суму одноразової грошової допомоги при звільненні із служби, оскільки в липні 2021 року грошове забезпечення виплачено в розмірі 13568,62 гривень, хоча за попередні місяці позивач отримував стабільне грошове забезпечення в сумі 16996,00 гривень, що підтверджується довідкою про доходи (а.с. 18).

З зазначених причин позивач та його адвокат звернулися до відповідача з запитами від 10.08.2021 року, в яких просили нарахувати та сплатити компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суми щорічної допомоги для оздоровлення та на соціально-побутову потребу та правильно розрахувати та сплатити одноразову грошову допомогу при звільненні із служби (а.с. 13-15).

Листом від 20.08.2021 року № 217аз департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України, розглянувши вказані запити, повідомив, що під час проходження служби ОСОБА_1 не звертався з рапортами щодо надання вказаних вище видів допомоги. Також відповідач зазначив, що компенсація за невикористані дні лише щорічних, а не додаткових відпусток, а відтак грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не передбачена законодавством (а.с. 16-17).

Спірним у цій справі є право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2018-2021 роки та правильність нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Перевіряючи правомірність дій відповідача, суд виходить з наступного.

Державні гарантії права громадян на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлено Законом України «Про відпустки».

Види відпусток визначаються статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР.

Зокрема, установлюються такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: - основна відпустка (стаття 6 цього Закону); - додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); - додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); - інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час».

Згідно до статті 12 вказаного Закону встановлено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них осіб.

Зокрема, учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік».

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII передбачає право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них (стаття 101).

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».

Згідно з п. 2 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Пунктом 10 ст. 93 цього ж Закону встановлено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

За приписами пункту 8 розділу ІІІ Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішній справ України від 06.04.2016р. № 260 (далі - Порядок № 260) за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення

Суд зазначає, що вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ. Положення Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 07 травня 2020 року у справі № 360/4127/19.

Суд також враховує висновки, викладені в рішенні Європейського суду з прав людини від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Слід зазначити, що принципом який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Відтак, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави суду для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Тому, суд зазначає, що норми Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2018 року по 2021 рік.

Доказів щодо відсутності у позивача права на невикористані відпустки як учасника бойових дій за 2018-2021 роки відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано.

З огляду на те, що відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік, - то позов ОСОБА_1 в цій частині слід задовольнити.

Вказана правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18-а, залишеним в силі постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року.

Щодо вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову допомогу при звільненні із розрахунку місячного грошового забезпечення - 16996,01 гривень нарахувавши та виплативши недоотриману суму 41128,68 гривень суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 60 Закону № 580 проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 94 Закону № 580 визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (частина друга статті 94 Закону №580).

Підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі Постанова №988) надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення здійснювати преміювання поліцейських відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби.

Відповідно до пункту 7 Постанови №988 Міністерству внутрішніх справ за погодженням з Міністерством соціальної політики та Міністерством фінансів постановлено затвердити у двотижневий строк порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання.

На виконання Закону України «Про Національну поліцію» та Постанови №988, наказом МВС України від 06.04.2016 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за №669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі Порядок №260).

Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять:

1) посадовий оклад;

2) оклад за спеціальним званням;

3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер);

4) премії;

5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 12 розділу ІІ Порядку №260 визначено, що керівники органів поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.

Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення.

Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції.

У випадку допущення поліцейськими проступків, які впливають на розмір премії, до наказу вносяться відповідні зміни та проводиться перерахунок премії в наступному місяці.

Накази про преміювання поліцейських видаються до 25 числа кожного місяця на підставі списків начальників структурних підрозділів органу поліції, погоджених з фінансовим підрозділом у частині розміру фонду преміювання.

Виплата премії проводиться щомісяця в останній день місяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення.

Отже, з системного аналізу зазначених норм слідує, що питання про преміювання поліцейських віднесено до виключної компетенції керівника органу поліції; розмір премії встановлюється за рішенням керівника відповідно до затверджених ним положень; виплата премії здійснюється за наказом керівника органу поліції, який видається до 25 числа кожного місяця на підставі списків начальників структурних підрозділів органу поліції, та відповідно до, в тому числі, особистого внеску поліцейського в загальні результати служби; премія виплачується в останній день місяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення.

Аналізуючи вищевикладені правові норми суд дійшов висновку, що встановлення премії є правом, а не обов`язком керівника, і її розмір залежить від особистого внеску поліцейського в загальний результат служби та виплачується у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.

Зазначене узгоджується також із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 квітня 2020 року по справі № 805/1874/18-а (адміністративне провадження №К/9901/61935/18).

Суд зазначає, що позивачу не зменшено премію за липень 2021 року, а встановлено у розмірі 74,51 відсотка за рішенням керівника органу поліції та наявного фонду грошового забезпечення з урахуванням особистого внеску позивача в загальний результат служби, специфіки і особливостей виконання покладних на нього завдань, що не може свідчити про безпідставне та незаконне зменшення премії.

За наведених обставин, суд вважає, що в спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах наданих йому повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України.

Тому, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову допомогу при звільненні із розрахунку місячного грошового забезпечення - 16996,01 гривень.

Стосовно вимог про нарахування середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій суд зазначає таке.

Вимоги позивача про нарахування середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій задоволенню не підлягають, оскільки є завчасними тому, що відповідачем на дату розгляду справи не нараховано і не виплачено грошової компенсації за невикористані додаткові дні відпустки, як учаснику бойових дій за 2018-2021 роки. Точна дата такого розрахунку невідома. Відтак, захист прав на майбутнє не передбачений нормами КАС України, тому позивач, отримавши грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, має право звернутися з відповідним позовом до суду про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період - з дати звільнення до моменту фактичної виплати грошової компенсації.

На підставі зазначеного, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню з урахуванням п. 10 ч. 2 статті 245 КАС України.

Відповідно до п. 10 ч. 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до п. 13 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору під час розгляду даної справи в усіх судових інстанціях, як учасник бойових дій.

Стосовно клопотання позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 6000,00 гривень, суд зазначає наступне.

За ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За приписами ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 КАС України).

Оцінка доказів здійснюється судом за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження заявлених вимог в частині відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в сумі 6000,00 гривень позивачем надані договір від 10.08.2021 року про надання юридичних (адвокатських) послуг, акт надання юридичних (адвокатських) послуг від 01.09.2021 року на суму 6000,00 гривень та акт здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 10.08.2021 року, між адвокатом Овчаренко О.О. та Кочетковим Є.Г. на суму 4500,00 гривень (а.с. 19-21).

Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Суд відмічає, що враховуючи положення частини 1статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 за № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 за № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

За практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Боттацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом встановлено, що 10.08.2021 року між адвокатом Овчаренком Олегом Олексійовичем та Кочетковим Євгеном Геннадійовичем укладено договір про надання юридичних (адвокатських) послуг (а.с. 21).

У п. 4.1. Договору вказано, що на визначення розміру гонорару Адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованого розміру гонорару.

Пунктом 4.2. Договору встановлено, що за прийняття доручення, згідно цього Договору до виконання, Адвокату виплачується аванс який складає п`ятдесят відсотків суми гонорару.

Відповідно до акту надання юридичних (адвокатських) послуг від 01.09.2021 року адвокатом Овчаренко О.О. надано правову допомогу наступного характеру: 1) ознайомлення з документами ОСОБА_1 - 1500,00 гривень; 2) складання позовної заяви, підготовка документів, направлення документів до суду - 3000,00 гривень; 3) участь в суді при розгляді справи - 1500,00 гривень. Загальна сума 6000,00 гривень (а.с. 19).

Згідно акту здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 10.08.2021 року, між адвокатом Овчаренко О.О. та Кочетковим Є.Г. вбачається, що адвокатом Овчаренко О.О. надано правову допомогу наступного характеру: 1) ознайомлення з документами ОСОБА_1 - 1500,00 гривень; 2) складання позовної заяви, підготовка документів, направлення документів до суду - 3000,00 гривень та зазначено, що ОСОБА_1 сплатив узгоджений сторонами гонорар в розмірі 4500,00 гривень готівкою 01.09.2021 року (а.с. 20).

Щодо акту розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг з якого вбачається факт оплати послуг в сумі 4500,00 гривень, суд враховує правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 року по справі № 727/4597/19 про те, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Таким чином, суд доходить до висновку, що акт підтверджує факт отримання коштів адвокатом Овчаренком О.О. від клієнта ОСОБА_1 .

Отже, суд зазначає, що наданими документами позивачем підтверджено отримання послуг адвоката.

Однак, суд вважає підтвердженими сплату позивачем адвокату витрат на суму 1000,00 гривень за надання професійної правничої допомоги у цій справі, оскільки такі витрати є співмірними зі складністю цієї справи, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, оскільки предмет спору у цій справі не є складним, містить лише декілька епізодів спірних правовідносин, не потребує складних правових досліджень (загалом судова практика у аналогічних спорах є сталою), вивчення великого обсягу фактичних даних та аналізу первинних документів, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значним. Більш того, позовні вимоги в даній справі підлягають частковому задоволенню. Крім того, позивач в прохальній частині позову просить стягнути 6000,00 гривень правничої допомоги, а акт здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг свідчить про надання послуг на суму 4500,00 гривень, що може свідчити про можливе зловживання своїми процесуальними правами в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 гривень.

Враховуючи вищенаведене, суд зменшує розмір витрати на професійну правничу допомогу з 6000,00 гривень до 1000,00 гривень.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, на підставі положень Конституції України, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року, Закону України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце фактичного проживання/перебування згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24.09.2018 р. № 1442-31218: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (місцезнаходження згідно даних з ЄДР: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018-2021 роки.

Зобов`язати департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018-2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 .

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 (одну тисячу) гривень 00 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 24 листопада 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Б. Голубова