Справа № 522/17705/21
Суддя: Федчишена Т. Ю.
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/406/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Федчишеної Т. Ю.,

за участі секретаря судового засідання Гаркуші Є. О.,

представника позивача адвоката Бабіної К. О.,

представників відповідача Саркісяна А. Р., Білоконь Н. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження іноземця або особи без громадянства, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (надалі ГУ ДМС в Одеській області) про скасування рішення про примусове повернення до країни походження іноземця або особи без громадянства.

В обґрунтування позову зазначив, що 08.09.2021 ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 225 про його примусове повернення в країну походження. З обставинами, викладеними у зазначеному рішенні він не погоджується, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки позивач прибув на територію України у 2016 році з метою возз`єднання з родиною. З часу прибуття на територію України він влаштувався на роботу, винаймає житло та перебував у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 . Указує, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано, що у нього на території України народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є громадянкою України. Зазначив, що він разом із матір`ю своєї доньки звернулися до Суворовського відділу РАЦС в м. Одесі для внесення відомостей про нього як про батька дитини, а тому після встановлення факту батьківства він матиме можливість залишитися на території України та не розлучатися зі своєю родиною, звернувшись з відповідною заявою до міграційної служби. Зазначив, він має законне право на отримання дозволу на імміграцію в Україні та оформлення посвідки на постійне проживання в Україні. Окрім того зазначив, що враховуючи загальновідому ситуацію, яка склалась в Афганістані, що межує з Таджикистаном, він має побоювання щодо виїзду в країну походження.

Посилаючись на зазначене, просив скасувати рішення № 225 Головного управління державної міграційної служби від 08.09.2021 про його примусове повернення до країни походження.

26 жовтня 2021 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач перебуває на території України без законних на те підстав, порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні, у зв`язку з чим був притягнутий до адміністративної відповідальності. Позивач розумів, що він є нелегальним мігрантом, із заявою про добровільне повернення, визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до органів Державної міграційної служби не звертався. Під час ухвалення рішення про примусове повернення позивача в країну походження відповідачем у повному обсязі з`ясовано обставини та враховано його пояснення. У позивача була можливість легалізувати своє перебування на території України, якою він не скористався, у зв`язку з чим порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, тому рішення про примусове повернення в країну походження було прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог чинного законодавства, а факт батьківства позивача не спростовує порушень національного законодавства України.

До відзиву відповідачем було долучено копію особової справи позивача.

17 листопада 2021 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Бабіна К. О. надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначила, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не виконано обов`язку щодо перевірки ступеню втручання у право позивача на повагу до свого приватного і сімейного життя, не враховано відсутності будь-яких даних, що позивачем чиняться дії, що суперечать інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, відсутності будь-яких доказів асоціальної чи протизаконної характеристики позивача.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Бабіна К. О. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Саркісян А. Р. та Білоконь Н. О. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з посиланням на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи слідує, що 08 вересня 2021 року за адресою: вул. Преображенська, 64 в м. Одесі працівниками ГУ ДМС України в Одеській області було виявлено ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У ході перевірки законності його перебування на території України встановлено, що він прибув в Україну у 2016 році легально через КПП «Одеса», станом на 08.09.2021 на території України перебуває незаконно.

Постановою ГУ ДМС України в Одеській області від 08 вересня 2021 року ПН МОД № 005857 ОСОБА_1 на підставі протоколу про адміністративне правопорушення ПР МОД № 005799 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн.

08 вересня 2021 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 225 про примусове повернення позивача в країну походження та зобов`язано його залишити територію України у термін до 17 вересня 2021 року, оскільки останній своїми діями порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі Закон № 3773-VI).

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до частини 3 статті 3 розділу I вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Пунктом 2 ст. 25 цього Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 вказаного Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною першою статті 26 Закону № 3773- VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною першою статті 30 Закону № 3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

За приписами частини 1 статті 31 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Предметом спору у даній справі є рішення, прийняте ГУ ДМС України в Одеській області 08.09.2021 № 225 про примусове повернення до країни походження громадянина Таджикистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Тобто, перевірці судом підлягає правомірність прийнятого міграційним органом рішення про примусове повернення позивача до країни походження.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Судом встановлено, та не заперечувалося представником позивача у судовому засіданні, що позивач перебуває на території України без законних на те підстав, а отже останнім порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме правил перебування в Україні.

Разом з тим, посилання позивача, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не враховано обставини щодо його перебування у цивільному шлюбі та наявності дитини, суд не приймає до уваги, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, як слідує з копії свідоцтва про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доданої позивачем до позовної заяви, у графі відомостей про батька зазначений ОСОБА_6 .

Відповідно до пояснень представника позивача, наданих у судовому засіданні, реєстрація народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була проведена згідно ст. 135 СК України (народження дитини у матері, яка не перебуває шлюбі та за відсутності спільної заяви батьків, запис про батька робиться за прізвищем матері, а ім`я по батькові за вказівкою матері).

У судовому засіданні, на підтвердження факту батьківства позивача щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , представником позивача надано копію рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02.11.2021 у справі № 523/17403/21 та зазначено, що даним рішенням встановлено факт батьківства позивача щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Разом з тим, указана копія роздрукована із Єдиного реєстру судових рішень без зазначення персональної інформації сторін, також указане рішення на час розгляду даної справи не набрало законної сили, а тому не є належним доказом підтвердження факту батьківства позивача на час розгляду справи.

Відтак, родинний зв`язок між дитиною ОСОБА_3 та позивачем на час розгляду даної справи документально не підтверджений.

Разом з тим, оцінюючи доводи позивача щодо неврахування відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення обставин його сімейного життя та права на повагу до свого приватного і сімейного життя, суд враховує усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, в тому числі таких, які б (виключення) були пов`язані з сімейним станом та наявністю дітей, а тому наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Указані висновки викладені, зокрема у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі 522/14416/18, від 13.10.2021 у справі №263/14519/20 (провадження № К/9901/8055/21).

Відтак, у даному випадку навіть при наявності підтвердження у встановленому порядку факту батьківства позивача щодо дитини, дана обставина не звільняє останнього від обов`язку дотримання міграційного законодавства та не свідчить про наявність порушень міграційної служби при прийнятті оскаржуваного рішення.

Пр цьому суд зазначає, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені чинним законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні.

Крім того, щодо посилань позивача на загальновідому ситуацію, яка склалась в Афганістані, що межує з Таджикистаном, та наявністю у зв`язку з цим побоювань щодо виїзду в країну походження, такі доводи судом до уваги не приймаються, оскільки позивачем не зазначено жодних обставин та не наданого жодних доказів, які б свідчили про наявність підстав для такого побоювання, а відтак такі доводи не можуть бути підставою для задоволення позову.

Отже, позивачем порушено правила перебування іноземців на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" позивачем не надано. Також відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвнції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діям в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством та підстав для його скасування не вбачає.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення, прийнятого ГУ ДМС України в Одеській області 08.09.2021 № 225 від про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача, а відтак його позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 79, 90, 246, 286, 293 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження іноземця відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. Ю. Федчишена