Справа № 640/13713/21
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.

Грибан І.О.,

при секретарі судового засідання Почепі В.В.,

за участю учасників судового процесу:

від позивача: не з`явився

від відповідача (апелянта): Юлдашев Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 23.07.2020 у виконавчому провадженні №48314740, якою стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 1 810 177,18 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження від 27.07.2020 у виконавчому провадженні №62651738 щодо примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 23.07.2020 у виконавчому провадженні №48314740.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що оскаржувані постанови є протиправними та підлягають скасуванню, адже суперечать вимогам чинного законодавства. Позивачем наголошено на тому, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10% від фактично стягнутої суми, однак в рамках виконавчого провадження №48314740 відповідач не стягнув у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі від 18.06.2015 №2/761/7915 та застосував іншу редакцію Закону України "Про виконавче провадження", яка не була чинною на момент відкриття виконавчого провадження №48314740.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 23.07.2020 у виконавчому провадженні №48314740, якою стягнуто з ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 1 810 177,18 грн;

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження від 27.07.2020 у виконавчому провадженні №62651738 щодо примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 23.07.2020 у виконавчому провадженні №48314740;

стягнути з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 258,00 (дванадцять тисяч двісті п`ятдесят вісім гривень).

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою та посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує доводи аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та разом з цим наголошує, що оскільки виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

За наведених обставин, відповідач стверджує, що оскаржуване судове рішення не відповідає обставинам справи, нормам чинного законодавства та наявним у справі доказам.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі та просив її задовольнити у повному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №48314740 по виконанню виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом міста Києва від 18.06.2015 №2/761/7915.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровцем А.Т. від 31.07.2015 відкрито виконавче провадження №48314740 щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" заборгованості за кредитним договором №150/КВ-07 про відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 11.05.2007 року, яка складається із: суми непогашеного кредиту в розмірі 12 625 000,00 грн; відсотків за користування кредитом в розмірі 4 788 978,08 грн., а також комісії в розмірі 684 139,73 грн, а всього - 18 098 117,81 грн. Стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

В подальшому відповідачем були винесені наступні постанови:

- постанова від 31.07.2015 ВП№48314740 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- постанова від 01.02.2018 ВП№39308627 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження;

- постанова від 23.07.2020 ВП№48314740 про заміну сторони виконавчого провадження;

- постанова від 23.07.2020 ВП№48314740 про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження.

Разом з тим, у зв`язку з надходженням заяви від стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю "Андріївська" про повернення виконавчого документа стягувачу, а саме виконавчого листа від 18.06.2015 №2/761/7915, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, про стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" заборгованості за кредитним договором №150/КВ-07 про відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 11.05.2007 року, яка складається із: суми непогашеного кредиту в розмірі 12 625 000,00 грн; відсотків за користування кредитом в розмірі 4 788 978,08 грн., а також комісії в розмірі 684 139,73 грн, а всього - 18 098 117,81 грн та про стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судового збору в розмірі 3654,00 грн на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашової А.М. від 23.07.2020 ВП№48314740 повернуто виконавчий документ стягувачу. Вказаною постановою також припинено чинність арешту майна боржника, накладеного постановою від 31.07.2015 ВП№48314740, а також скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Відповідно до постанови від 23.07.2020 ВП№48314740 відповідачем стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 1 810 177,18 грн.

На підставі постанови від 23.07.2020 ВП№48314740 про стягнення виконавчого збору головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. постановою від 27.07.2020 відкрито виконавче провадження №62651738 з виконання вказаної постанови стосовно стягнення виконавчого збору у розмірі 1 810 177,18 грн.

Позивач в обґрунтування протиправності постанов головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашевої А.М. від 23.07.2020 про стягнення виконавчого збору у розмірі 1 810 177,18 грн ВП№48314740 та від 27.07.2020 №62651738 про відкриття виконавчого провадження зазначив про те, що вони винесені з порушенням Закону України "Про виконавче провадження", оскільки виконавче провадження №48314740 було відкрито 31.07.2015, тобто на момент, коли діяла інша редакція Закону України "Про виконавче провадження" з іншими правилами визначення розміру виконавчого збору.

Отже, позивач, вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 23.07.2020 в рамках виконавчого провадження №48314740 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 27.07.2020 №62651738 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору протиправними та такими, що порушують його права та інтереси, звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зміни внесені Законом №2475-VIII від 03 липня 2018 року погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, виданим Шевченкіським районним судом міста Києва від 18.06.2015 про стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" заборгованості за кредитним договором №150/КВ-07 про відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 11.05.2007 року, яка складається із: суми непогашеного кредиту в розмірі 12625000,00 грн; відсотків за користування кредитом в розмірі 4 788 978,08 грн., а також комісії в розмірі 684139,73 грн, а всього - 18098117,81 грн та про стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судового збору в розмірі 3654,00 грн, суд вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини другої статті 18 наведеного Закону виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Згідно частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною п`ятою статті 26 наведеного Закону визначено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно частини 1 статті 28 Закону № 606-XIV в редакції, чинній станом на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.07.2015 року №48314740, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

І лише з набранням чинності 28.08.2018 року Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII, частина 2 статті 27 Закону № 1404-VIII почала визначати, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно пунктів 1-6 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII в діючій редакції виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також частиною 9 вказаної статті передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини 5 вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 наведеного Закону передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною 3 статті 40 цього Закону встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною 4 статті 42 Закону України №1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких ч. 1 ст. 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній до 28.08.2018) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Як було зазначено, з 28.08.2018 року частину 2 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" змінено, (Законом України №2475-VIII від 03 липня 2018 року) та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Таким чином, з урахуванням редакцій Закону України "Про виконавче провадження", які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась.

Так, у період до 28.08.2018 розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як у період після 28.08.2018 розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону №1404-VIII вбачається, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, якщо такі заходи призвели до виконання рішення.

Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2020 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рекашовою А.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП№48314740 на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", у зв`язку з надходженням письмової заяви від стягувача. В цей же день старшим державним виконавцем винесена оскаржувана постанова про стягнення з боржника виконавчого збору, а 27.07.2021 відповідачем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №62651738 з виконання зазначеної постанови.

Отже, положення статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній у період до 28.08.2018) зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 вказаного Закону (у редакції, чинній з 28.08.2018), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.

Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом №2475-VIII від 03 липня 2018 року погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, виданого Шевченкіським районним судом міста Києва від 18.06.2015 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" заборгованості за кредитним договором №150/КВ-07 про відкриття відновлювальної мультивалютної кредитної лінії від 11.05.2007 року, яка складається із: суми непогашеного кредиту в розмірі 12625000,00 грн; відсотків за користування кредитом в розмірі 4 788 978,08 грн., а також комісії в розмірі 684 139,73 грн, а всього - 18 098 117,81 грн та про стягнення із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судового збору в розмірі 3654,00 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору.

Статтею 2 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що державний виконавець, приймаючи спірну постанову, не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.

Як вже було зазначено вище, виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

З огляду на наведене, у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а тому, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України "Про виконавче провадження".

Крім того, надані матеріали виконавчого провадження № 54428126 не містять доказів, що вчинені державним виконавцем заходи примусового виконання призвели до виконання рішення.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року по справі № 420/4279/19, від 14.05.2020 року по справі №640/685/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року по справі №2540/3203/18, який має бути врахований судом при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та рішення суду прийнято у відповідності до вимог законодавства, а апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо посилання апелянтом на практику Верховного Суду за 2019 - 2020 рік, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки застосовується остання практика, яку і застосовано судом апеляційної інстанції постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року по справі № 420/4279/19.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 311, 313, 315-316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан