Справа № 620/2816/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №620/2816/21 Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Василенка Я.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати неправомірною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку, а саме з 29.08.2018 року по 27.01.2021 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку, а саме з 29.08.2018 року по 27.01.2021 року, обчислений відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 29.08.2018 року, на момент виключення позивача зі списків частини, відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку, однак, виплата остатку належних до виплати сум були проведені лише 27.01.2021 року, тобто не в день виключення зі списків особового складу та виплати всіх видів забезпечення, що є порушенням прав та інтересів позивача.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки належних йому при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку, а саме з 29.08.2018 року по 27.01.2021 року;

Не погоджуючись з даним рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 року скасувати, адміністративний позов залишити без розгляду.

02.08.2021 року апелянтом було подано доповнення до апеляційної скарги на додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 року.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.09.2021 року відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 03.11.2021 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2021 року призначено розгляд апеляційної скарги у відкритому судовому засіданні на 01.12.2021 року та запропоновано позивачу надати суду письмові пояснення щодо поважності причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом.

24.11.2021 року ОСОБА_1 було подано до суду пояснення щодо строків звернення до адміністративного суду з позовною заявою. Позивач зауважує, що у спірних правовідносинах він скористався можливістю досудового порядку врегулювання спору, тому строк звернення до суду з позовною заявою не було пропущено.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Позивач 13.06.2015 року отримав статус ветерана війни - учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .

Наказом командувача Сухопутними військами Збройних сил України (по особовому складу) від 10.08.2018 року №344 звільнений з військової служби в запас.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.08.2018 року №207, з 29.08.2018 року виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 року у справі №620/3750/20, яке набрало законної сили, серед іншого зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, які передбачені пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-ХІІ, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання рішення суду відповідач двома платежами 21.01.2021 року та 27.01.2021 року виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2018 роки.

03.02.2021 року позивач направив відповідачу запит, у якому просив повідомити про дату виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки, а також просив, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні з військової служби, нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки належних при звільненні грошових сум по дату фактичного розрахунку.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні з військової служби, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду із даним позовом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до норм частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Однак, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні іншими Положеннями, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби середнього заробітку.

Тож, дійсно, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Так, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час, такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.

Відповідно до положень статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з приписами статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, з наведеного слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність задля захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Як вказує позивач, та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 було звільнено з військової служби 10.08.2018 року, однак, остаточний розрахунок із ним був проведений відповідачем на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 року у справі №620/3750/20 лише 27.01.2021 року.

Так, апелянт зазначає, що днем остаточного розрахунку з позивачем є 27.01.2021 року, і саме з цього дня необхідно обчислювати строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, оскільки, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні засобами поштового зв`язку лише 25.03.2021 року, апелянт вважає, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України, а тому, позовну заяву слід залишити без розгляду.

У своїх поясненнях, що стосуються пропуску місячного строку звернення до суду з позовною заявою, позивач зазначив що після зарахування коштів на його картковий рахунок 21.01.2021 року та 27.01.2021 року, він скористався своїм правом на досудове врегулювання спору з відповідачем.

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог частини 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині 2 статті 122 цього Кодексу.

Таким чином, спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.

Водночас, частиною 1 статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням особи щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу.

Однак, слід звернути увагу на те, що, відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України, в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

Згідно положень частиною 1 статті 19 ЦПК України, справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому, норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності, яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Аналізуючи наведені положення законодавства, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 11.02.2021 року у справі №240/532/20, яка прийнята за схожих фактичних обставин.

У вищевказаній постанові Верховний Суд вказав наступне: «… встановлений у частині 1 статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини 1 статті 233 КЗпП України».

Вищевказана позиція, також, викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 11.02.2021 року у справі №240/532/20, від 24.02.2021 року у справі №120/2722/19-а, від 25.02.2021 року у справі №240/5092/20, від 30.03.2021 року у справі №260/1587/19, від 30.03.2021 року у справі №340/2153/19.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що строк звернення ОСОБА_1 до суду з приводу вирішення даного спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні грошових сум по день фактичного розрахунку, а саме, з 29.08.2018 року по 27.01.2021 року охоплюється спеціальною нормою частини 5 статті 122 КАС України та обмежено місячним строком.

Враховуючи вищезазначене, за встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що, оскільки, позивачем не наведено поважних причин пропуску місячного строку звернення до суду, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії слід залишити без розгляду.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги позивача, а тому, рішення суду підлягає скасуванню, адміністративний позов слід залишити без розгляду.

Доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 року підлягає скасуванню, адміністративний позов залишено без розгляду, підстави для розподілу судових витрат відсутні, тому додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 року підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У відповідності до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 240, 308 ,311, 315, 319, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року та додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Я.М. Василенко

В.В. Кузьменко