Справа № 420/3215/21
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/3215/21
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г.П.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021р. ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції №25 о/с від 3.02.2021р. "Про особовий склад" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 9.02.2021р.;

- стягнути з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 9.02.2021р. по день ухвалення рішення суду;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 27.01.2020р. вона обіймала посаду заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

В подальшому, наказом Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції за №25 о/с від 3.02.2021р. позивачку звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 9.02.2021р..

Позивачка вважає наказ про звільнення протиправним, оскільки попередження про наступне звільнення від 6.01.2021р. було підписано не уповноваженою особою, а саме головою комісії з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства. Крім того, наказ про звільнення прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить формальний перелік пунктів передбачених ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу», що призводить до порушення принципу «правової визначеності».

На думку позивачки, повноваження Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції перейшли до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань - 24.12.2020р., тобто, станом на дату попередження та звільнення в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань були затверджені структура, штатний розпис та кошторис видатків на його утримання. Враховуючи те, що кількість працівників Департаменту з питань виконання кримінальних покарань внаслідок приєднання до нього Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції не зменшилась, а навпаки збільшилась та кількість працівників бухгалтерської служби, в якій працювала позивач, також зменшена не була, а навпаки збільшена на 8 посад, відповідач мав змогу перевести позивачку до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань. Отже, за результатами реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, скорочення чисельності і штату працівників не відбулося. Крім того, позивачці не було запропоновано будь-якої посади в реорганізованому органі.

Посилаючись на вказане просила позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції №25 о/с від 3.02.2021р. "Про особовий склад" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 9.02.2021р..

Стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 9.02.2021р. по 15.06.2021р. у сумі 141 979,65грн..

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді заступника начальника - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з 9.02.2021р. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Сторони були сповіщені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку. В судові засідання з`являлися та надавали відповідні пояснення щодо даної справи та не заперечували щодо подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

З урахуванням належного сповіщення сторін, судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки відбулося без законної підстави, а формулювання причини звільнення та припинення державної служби в оскаржуваному наказі з посиланням на п.1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» є неправомірним, оскільки вказаний пункт містить декілька підстав, які можуть виключати одна одну, проте відповідачем не уточнено підставу звільнення ОСОБА_1 . Також, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців не відбулося. При цьому, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів неможливості переведення позивачки до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, враховуючи наявність вакантних посад, її досвід, кваліфікацію та позитивну характеристику.

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що з 27.01.2020р. ОСОБА_1 обіймала посаду заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

6.01.2021р. головою комісії з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції сформовано та вручено позивачці попередження за №4.1/153/Квш про наступне звільнення з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та припинення державної служби через 30 календарних днів відповідно до п.1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу».

В подальшому, наказом голови комісії з реорганізації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції за №25о/с від 3.02.2021р. відповідно до п.1 (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу) ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» ОСОБА_1 , заступника начальника управління - начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності управління бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, 8.02.2021р. звільнено, з припиненням державної служби. Підставою для прийняття зазначеного наказу зазначено попередження про скорочення від 6.01.2021р. за №4.1/153/Квш (а.с.14-16).

Позивачка вважає своє звільнення протиправним та незаконним, у зв`язку із чим звернулась в суд із відповідним позовом.

Перевіряючи правомірність оскаржуваних дій та рішень відповідача, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх протиправність та скасування, судова колегія виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.2 ст.38 Конституції України передбачено, що громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено ЗУ «Про державну службу» від 10.12.2015р. за №889-VIII (надалі - Закон № 889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так, у відповідності до ч.1 ст.1 Закону №889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно ч.1 ст.3 Закону № 889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Так, положеннями п.4 ч.1 ст.83 Закону №889-VIII передбачено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (ст.87, 87-1 цього Закону).

У відповідності до вимог п.1 ч.1 та ч.3 ст.87 Закону №889-VIII (в редакції чинній станом на день виникнення спірних правовідносин), підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Апеляційний суд зазначає, що наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посиланням, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з посиланням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме зі змісту наказу №25 о/с від 3.02.2021р. «Про особовий склад», останній містить лише посилання на п.1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з посиланням на всі наявні три правові підстави передбачені вищенаведеною нормою (скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу).

Таким чином, вищезазначене рішення відповідача в частині звільнення позивачки прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить формальне зазначення норми ЗУ «Про державну службу», яка складається з декількох підстав, різними за юридичною природою, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації, оскільки відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу «правової визначеності», адже загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підставності звільнення.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ прийнято не у спосіб та не на підставі визначеній приписами ст.87 ЗУ «Про державну службу».

Також, судова колегія зазначає, що ч.3 ст.87 Закону №889-VIII (в редакції ЗУ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020р. та в редакції на час звільнення позивачки), передбачала, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1 та 1-1 ч.1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Отже, Законом №889-VIII передбачено лише право, а не обов`язок, суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі, а також обмежують дію КЗпП України у відносинах проходження державної служби. Чинна на момент звільнення позивачки редакція ст.87 Закону №889 не регулювала порядку надання пропозицій державному службовцю, який перебуває у процесі звільнення за п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII, вакантних посад державної служби.

В той же час, можливість запропонувати вакантну посаду у сфері публічних відносин, у контексті більшої відповідальності держави перед людиною, означає діяти за наявності передбачених законом обставин (в даному випадку вакантних місць), у зв`язку з чим роботодавець зобов`язаний врахувати їх наявність при прийнятті рішення.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи переліку вакантних посад по Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на час звільнення позивачки (8.02.2021р.) у Бухгалтерській службі (на правах Управління) були вакантні наступні посади: відділ бухгалтерського обліку та фінансової звітності - заступник начальника відділу, головний спеціаліст; відділ фінансового планування - заступник начальника управління - начальник відділу, заступник начальника відділу, головний спеціаліст; відділ оплати праці та соціально-трудових відносин - начальник відділу, головний спеціаліст, головний спеціаліст, головний спеціаліст (а.с.150-162).

Між тим, з моменту попередження про наступне вивільнення (6.01.2021р.) та по дату звільнення з державної служби (8.02.2021р.), жодної з наявних вакантних посад, які позивачка могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації, їй запропоновано не було, хоча, з наведених вище обставин відповідач мав реальну можливість перевести позивачку за її згодою на одну із таких посад. При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до листа відповідача від 18.02.2021р. (вих. №4.2/1034/Квш) станом на 16.02.2021р. до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань було переведено 37 працівників Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (а.с.26).

Тобто, відповідач, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 , обрав найбільш несприятливі наслідки для неї, хоча мав можливість сприяти реалізації її права на переведення, не врахувавши її стаж та досвід роботи, позитивну характеристику, відсутність дисциплінарних стягнень та негативних відгуків стосовно виконуваної нею роботи.

При цьому, судова колегія зазначає, що у п.54-59 постанови Верховного Суду від 24.07.2020р. у справі за №816/654/17 викладено наступну правову позицію: «Умовою припинення державної служби з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України) є, зокрема, ліквідація державного органу або його реорганізація, що поєднана зі скороченням штату/чисельності державних службовців та/або змінами в організації роботи (служби), унаслідок яких державний службовець об`єктивно не може виконувати посадових обов`язків за посадою, яку обіймав до запровадження змін в організації роботи, а щодо переведення на іншу посаду він або заперечує, або для цього об`єктивно немає можливості.

Сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження».

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, що постановою КМУ від 16.12.2020р. №1252 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» реорганізовано територіальний орган Міністерства юстиції - Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції шляхом його приєднання до міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції перебуває у стані припинення юридичної особи.

Наказом Міністерства юстиції України від 23.07.2020р. №2336/к затверджено штат Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, відповідно до якого загальна кількість посад - 100, в управлінні бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення - 10, в тому числі: начальник управління - головний бухгалтер (державний службовець «Б») - 1, заступник начальника управління начальник відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності (державний службовець «Б») - 1, головний спеціаліст (державний службовець «В») - 4, начальник відділу фінансового забезпечення (державний службовець «Б») - 1, головний спеціаліст (державний службовець «В») - 2, провідний спеціаліст (державний службовець «В») - 1.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції від 30.12.2020р. за №3891/к затверджено штат Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, згідно якого загальна кількість посад складає 307, в бухгалтерській службі (на правах управління) - 18, у тому числі: начальник управління (керівник служби) - головний бухгалтер (державний службовець "Б") - 1, заступник начальника управління (керівника служби) - начальник відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності (державний службовець "Б") - 1, заступник начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності (державний службовець "Б") - 1, головний спеціаліст державний службовець "В") - 5, заступник начальника управління (керівника служби) - начальник відділу фінансового планування (державний службовець "Б") - 1, заступник начальника відділу фінансового планування (державний службовець "Б") - 1, головний спеціаліст (державний службовець "В") - 4, начальник відділу оплати праці та соціально-трудових відносин (державний службовець "Б") - 1, головний спеціаліст (державний службовець "В") - 3.

Аналізуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції реорганізовано, проте жодного скороченням штату/чисельності державних службовців не відбулось, в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань в бухгалтерській службі (на правах управління) наявна посада, яку обіймала позивачка до звільнення.

Таким чином, враховуючи усе вищезазначене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки звільнення позивачки відбулося без законної підстави, а формулювання причини звільнення та припинення державної служби в оскаржуваному наказі з посиланням на п.1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» є протиправним, оскільки вказаний пункт містить декілька підстав, які можуть виключати одна одну, проте відповідачем не уточнено підставу звільнення ОСОБА_1 . Також, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців не відбулося. При цьому, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів неможливості переведення позивача до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, враховуючи наявність вакантних посад, її досвід, кваліфікацію та позитивну характеристику.

Що стосується тверджень апелянта в судовому засіданні про відсутність у останнього повноважень пропонувати позивачці будь-які вакантні посади в реорганізованому органі, то судова колегія вважає такі твердження помилковими, оскільки наказом Міністерства юстиції України, яким реорганізовано Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, саме на апелянта та на голову комісії з реорганізації покладено обов`язок вчинити дії по переведенню співробітників.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що після поновлення позивачки - 14.07.2021р. на раніше займаній посаді, апелянт сам запропонував їй вакантні посади в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань, що також спростовує вищезазначене твердження апелянта про відсутність повноважень пропонувати будь-які вакантні посади.

Також, з приводу тверджень відповідача щодо не подання позивачкою заяв до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції стосовно переведення її на вибрану посаду, то судова колегія зазначає, що апелянтом не було ознайомлено позивачку з переліком вакантних посад або штатом, що і унеможливило подання такої заяви.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв