Справа № 280/7329/21
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Справа № 280/7329/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 )

до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району (69041, м. Запоріжжя, бул. Вінтера, 14, )

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся із позовною заявою до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району (далі відповідач), в якому позивач просить суд стягнути з Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району на користь ОСОБА_1 нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 02.11.2012 но 16.08.2021 на суму заборгованості нарахованої на виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2011 у справі № 2-а-10569/11, у загальній сумі 10 311 (десять тисяч триста одинадцять) грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2011 у справі № 2-а-10569/11, серед іншого, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_2 щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2011 рік в розмірі передбаченому ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тобто із розрахунку п`яти мінімальних заробітних плат, з урахуванням раніше виплачених сум. Вказує, що постанова набрала законної сили 02.11.2012. На виконання постанови відповідач нарахував суму компенсації в розмірі 4700,00 грн., яка станом на теперішній час не виплачена. Зазначає, що нараховані на суму заборгованості за допомогою електронного калькулятора інфляційні втрати та три проценти річних за період з 02.11.2012 по 13.11.2020 разом становлять 9071 грн. + 1240 грн. = 10311 грн. З огляду на зазначене, просить стягнути з відповідача вказані інфляційні втрати та три проценти річних і наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідач позовну заяву не визнав. У відзиві вх. № 56595 від 30.09.2021 вказав, що рішення суду винесено відносно виплати компенсації, яка безпосередньо фінансується тільки за рахунок коштів державного бюджету та всі рахунки управління є цільовими, на виконання окремих програм. Вказує, що на 2012 рік видатки бюджету на здійснення виплат згідно з рішеннями суду Законом не були передбачені. Таким чином управління не мало можливості виконати рішення суду в повному обсязі. Також зауважує, що оскільки між сторонами існують правовідносини щодо правомірності нарахування та виплати одноразової компенсації, передбачена ст 625 ЦК України відповідальність не застосовується до вказаних правовідносин. З огляду на таке, зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 13.09.2021 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/7329/20. Призначено розгляд справи без виклику сторін та проведення судового засідання.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2011 у справі № 2-а-10569/11 позов задоволено частково; визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району щодо не проведення перерахунку та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги на оздоровления за 2011 рік в розмірах, передбачених ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захиеі громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2011 рік в розмірі передбаченому ст.48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням раніше виплачених сум; в іншій частині позовні вимоги залишити без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Постанова набрала законної сили 02.11.2012 згідно ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2012.

Згідно з постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Соломенної К.В. від 05.08.2013 ВП №38674476 про повернення виконавчого документа стягувачу боржником було частково виконано рішення суду в частині здійснення нарахування до виплати коштів на суму 4700,00 грн., виконавчий лист було повернуто стягувачу. У постанові вказано, що виникають обставини, що виключають можливість виконання відповідного рішення боржником.

У зв`язку з невиплатою коштів згідно Постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2011 у справі № 2-а-10569/11 та з вимогою стягнути нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 02.11.2012 но 16.08.2021 на суму заборгованості нарахованої на виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2011 у справі № 2-а-10569/11, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

За положеннями статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин у справі №2-а-10569/11) - справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;

- суб`єкт владних повноважень орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;

Суд зазначає, що в адміністративній справі №2-а-10569/11 Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району (нині - Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району) виступало як суб`єкт владних повноважень у публічно-правовому спорі.

Поряд з вищенаведеним, слід зазначити, що за змістом частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти (частина 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень частини 3 статті 11 та частини 1 статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

За частиною 2 статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Системний аналіз вказаних норм права свідчить, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Між тим за встановленими обставинами між позивачем та відповідачем не виникло грошових правовідносин. Позивач не є кредитором по відношенню до відповідача.

Таким чином, оскільки між позивачем та відповідачем не виникли грошові правовідносини, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних є безпідставними.

Вищенаведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 08.02.2018 у справі №826/22867/15.

З огляду на вказане, підстави для задоволення даного позову відсутні.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, в межах компетенції, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи висновки суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району (69041, м. Запоріжжя, бул. Вінтера, 14, ) про стягнення коштів, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 01.12.2021.

Суддя Л.Я. Максименко