Справа № 440/4211/21
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 р.Справа № 440/4211/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.06.2021, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава, по справі № 440/4211/21

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації

про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення млоральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації, в якій просив суд:

- стягнути з Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 218,58 грн;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24.06.2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зокрема, зазначив, що заборгованість по заробітній платі виникла у результаті незаконного утримання профспілкових внесків у сумі 218,58 грн. Зазначає, що станом на сьогодні заборгованість по заробітній платі залишається не виплаченою. Крім того вважає, що внаслідок незаконного утримання із заробітної плати профспілкових внесків у сумі 218,58 грн. йому завдано моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 26.04.2005 ОСОБА_1 призначено на посаду державного соціального інспектора з окладом згідного штатного розпису з 2-х місячним терміном випробування, що підтверджується наказом Управління праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА №29 ОС від 26.04.2005 /а.с.20/.

Наказом Управління праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА №44 від 30.11.2007, за результатами проведеної атестації (протокол атестаційної комісії №2 від 27.11.2007), ОСОБА_1 звільнено з посади державного соціального інспектора управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації на підставі пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України /а.с.21/.

Судом встановлено, що із заробітної плати ОСОБА_1 за період з 2005 по 2007 рр. Управлінням утримано, зокрема, профспілкові внески на загальну суму 218,58 грн, що не заперечується сторонами та підтверджується протоколом №37 засідання профспілкового комітету управління праці та соціального захисту населення від 06.12.2007 /а.с. 28 - 29/, розрахунковими листами /а.с. 22 - 25/

З протоколу №37 засідання профспілкового комітету управління праці та соціального захисту населення від 06.12.2007 слідує, що ОСОБА_1 звернувся до профспілки із заявою про відшкодування коштів, які перераховувалися із заробітної плати (1%) кожного місяця до профспілки за увесь період роботи заявника на посаді державного соціального інспектора управління праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА. За результатами обговорення та голосування усі члени профспілкового комітету одноголосно вирішили, що із коштів, які були перераховані із заробітної плати ОСОБА_1 до профспілки у сумі 218,58 грн відрахувати у сумі 165,70 грн, які були використані до свят та ювілейної дати, а різницю у сумі 52,88 грн повернути під особистий підпис ОСОБА_1 /а.с.29/.

Листом Територіальної державної інспекції праці у Полтавській області від 04.07.2008 №16-8778/52, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про безпідставне утримання із заробітної плати профспілкових внесків, повідомлено позивача про те, що факти, викладені у його заяві підтвердилися, а саме, управлінням праці при проведенні обов`язкових відрахувань із заробітної плати було порушено вимоги статтей 42 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", статті 249 Кодексу законів про працю України щодо проведення відрахувань (профвнесків) за наявності письмових заяв на утримання коштів. За результатами перевірки керівнику видано припис, яким зобов`язано утримання із його заробітної плати привести у відповідність до вимог статтей 42 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", статті 249 Кодексу законів про працю України /а.с.11, 27/.

Листом від 23.07.2008 №04-10/802 Управління праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА повідомило позивача про те, що перевіркою, яка проводилася Територіальною державною інспекцією праці у Полтавській області встановлено неправомірне утримання профспілкових внесків із заробітної плати гр. ОСОБА_1 за 2005-2007 роки. Згідно з приписом №16-11-52/44-37 від 26.06.2008 повернуто гр. ОСОБА_1 профспілкові внески, які були утримані із заробітної плати безпідставно. Розрахунок проведено згідно із квитанцією №7802 від 17.07.2008 /а.с.3/.

Згідно з повідомленням АТ "Укрпошта" про простий переказ /а.с.7, 31/ ОСОБА_1 повернуто профспілкові внески за 2005-2007 роки у сумі 218,58 грн.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 р. № 1635-р здійснено реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 р. № 807-IX Про утворення та ліквідацію районів, шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою, згідно з додатком 1, зокрема, Зіньківську РДА реоганізовано шляхом приєднання до Полтавської РДА. Відтак Управління соціального захисту населення Зіньківської РДА припинено внаслідок реорганізації, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

ОСОБА_1 , вважаючи, що заборгованість із заробітної плати у сумі 218,58 грн внаслідок безпідставного утримання профспілкових внесків є не погашеною, звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, виходив з того, що позивачем не доведено факт наявності непогашеної заборгованості із заробітної плати у сумі 218,58 грн внаслідок безпідставного утримання профспілкових внесків, натомість, відповідачем підтверджено факт погашення ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати у сумі 218,58 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Приписами частини першої статті 26 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР та частини першої статті 127 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) закріплено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 249 Кодексу законів про працю України, за наявності письмових заяв працівників, які є членами професійної спілки, власник або уповноважений ним орган щомісяця безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок професійної спілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в строки, визначені цим договором чи угодою. Власник або уповноважений ним орган не вправі затримувати перерахування зазначених коштів.

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначається Законом України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" № 1045-XIV від 15.09.1999 (далі-Закон №1045).

Статтею 6 Закону №1045 передбачено, що громадяни України мають право на основі вільного волевиявлення без будь-якого дозволу створювати профспілки, вступати до них та виходити з них на умовах і в порядку, визначених їх статутами, брати участь у роботі профспілок.

Відповідно до статті 42 Закону №1045 за наявності письмових заяв працівників, які є членами профспілки, роботодавець щомісячно і безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок профспілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в терміни, визначені цим договором. Роботодавець не має права затримувати перерахування зазначених коштів.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що законодавством про працю передбачено гарантії працівника від необґрунтованих відрахувань із його заробітної плати. Членство у профспілці є добровільним і тільки за письмовою заявою працівника, який є членом профспілки, роботодавець вправі утримувати внески із його заробітної плати.

Матеріалами справи встановлено, що із заробітної плати позивача протягом 2005-2007 років відповідачем утримано, зокрема, профспілкові внески на загальну суму 218,58 грн.

Листом від 23.07.2008 №04-10/802 Управління праці та соціального захисту населення Зіньківської РДА повідомила позивача про те, що перевіркою, яка проводилася Територіальною державною інспекцією праці у Полтавській області встановлено неправомірне утримання профспілкових внесків із заробітної плати гр. ОСОБА_1 за 2005-2007 роки. Згідно з приписом №16-11-52/44-37 від 26.06.2008 повернуто гр. ОСОБА_1 профспілкові внески, які були утримані із заробітної плати безпідставно. Розрахунок проведено згідно із квитанцією №7802 від 17.07.2008 /а.с.3/.

Згідно з повідомленням АТ "Укрпошта" про простий переказ /а.с.7/ підтверджено, що ОСОБА_1 повернуто профспілкові внески за 2005-2007 роки у сумі 218,58 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем повернуто ОСОБА_1 профспілкові внески за 2005-2007 роки у сумі 218,58 грн, які були утримані із його заробітної плати.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що позивачем не доведено факт наявності непогашеної заборгованості із заробітної плати у сумі 218,58 грн внаслідок безпідставного утримання профспілкових внесків, натомість, відповідачем підтверджено факт погашення ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати у сумі 218,58 грн.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, чинними вимогами КАС України передбачено, що захист прав, свобод та інтересів осіб завжди відбувається після наявного факту їх порушення. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, оскільки право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

За наведеного, обов`язковою умовою захисту в адміністративному суді прав, свобод, інтересів фізичних осіб є одночасна наявність двох факторів: існування публічно-правових відносин між позивачем та відповідачем суб`єктом владних повноважень; наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачем у таких правовідносинах.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати у разі належної поведінки зобов`язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи. Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини для того, щоб мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоб претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення у справах: «Аксу проти Туреччини» від 15.03.2012, «Бурден проти Сполученого Королівства» від 29.04.2008, «Тенасе проти Молдови» від 27.04.2010).

Окрім того, Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 роз`яснив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстації дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги у частині стягнення з Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 218,58 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення з Управління соціального захисту населення Полтавської районної державної адміністрації моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставинами справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Крім того, ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.ст. 73, 74 КАС України надані сторонами докази мають відповідати вимогам належності та допустимості, тобто, містити інформацію щодо предмета доказування та бути одержаними в порядку, встановленому законом.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Докази суду надають учасники справи.

Так, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Проте, із встановлених по справі обставин вбачається, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не розкрив суті негативного впливу протиправної, на його думку, бездіяльності відповідача на його душевний та психічний стан, та інших втрат немайнового характеру.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів обґрунтованість моральної шкоди, оскільки вербальні покликання на те, що протиправна бездіяльність відповідача викликали у нього негативні зміни в житті не підтверджуються жодним доказом. Позивач також не вказав жодних критеріїв, які він враховував при визначенні причинно-наслідкового взаємозв`язку наслідків, що настали з бездіяльністю відповідача та не вказав конкретних обставин, які мають значення для вирішення питання щодо обґрунтованості заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню.

Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.06.2021 року по справі №440/4211/21 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.06.2021 по справі № 440/4211/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.М. Мінаєва З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 02.12.2021 року