Справа № 320/13947/20
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2021-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2021 року м.Київ № 320/13947/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Головенко О.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна судова адміністрація України та Територіальне управління Державної судової адміністрації у Київській області про визнання протиправними дій та зобов"язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна судова адміністрація України та Територіальне управління Державної судової адміністрації у Київській області та просить суд:

визнати протиправними дії Держави України в особі Державної казначейської служби України щодо зменшення обсягу видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застуванням щомісячного обмеження її нарахування згідно ч. 3 ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-IX від 13.04.2020;

зобов`язати Державну казначейську службу України стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з рахунку бюджетної програми "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів" на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 151 100, 96 грн, заподіяної прийняттям неконституційного правового акту, компенсацію втрат частини доходу (суддівської винагороди) внаслідок несвоєчасної виплати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 4 986, 33 грн за період з квітня 2020 року по листопад 2020 року включно та витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн, перерахувавши ці кошти до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області через Державну судову адміністрацію України.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.12.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а саме в порядку письмового провадження.

Також вказаною ухвалою суду було зобов`язано позивача не пізніше двох днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі направити третім особам копію позовної заяви з додатками, а докази такого направлення невідкладно надати суду, однак вимоги суду ним не виконано.

Крім того, вказаною ухвалою суду було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державну судову адміністрацію України та Головне управління Державної судової адміністрації України в Київській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 отримував суддівську винагороду в обмеженому розмірі та недоотримав 151 100,00 грн та 11.11.2020 звернувся до Державної казначейської служби України з клопотанням, в якому просив вирішити питання щодо компенсації недоплаченої суддівської винагороди в досудовому порядку, а саме звернутись до Територіального управління Державної судової адміністрації у Київській області з метою отримання довідки про нараховану, але не виплачену суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у відповідності до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 в добровільному порядку прийняти заходи по стягненню коштів з рахунку Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання на його користь матеріальну шкоду завдану прийняттям неконституційного правового акту.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався та жодних заяв, клопотань не направляли до суду.

Головне управління Державної судової адміністрації України в Київській області направило до суду пояснення та просила суд відмовити у задоволенні позову.

Крім того третя особа подала клопотання про зупинення провадження у справі до набрання судовим рішенням Верховного Суду у справі № 340/1916/20, однак суд вважає за можливе відмовити у задоволенні даного клопотання, оскільки вказане рішення набрало законної сили 03.03.2021.

Державна судова адміністрація України своїм правом на подачу пояснень не скористалась та жодних заяв, клопотань до суду не направляла.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , Указом Президента України від 23.04.2008 № 392/2008 «Про призначення суддів» позивача призначено на посаду судді Рокитняньского районного суду Київської області строком на п`ять років.

Указом Президента України від 02.04.2011 № 345/2011 «Про переведення суддів» позивача переведено з посаду судді Богуславського районного суду Київської області у межах п`ятирічного строку.

Постановою Верховної ради України «Про обрання суддів» від 16.05.2013 № 250-VII позивача було обрано на посаду судді Богуславського районного суду Київської області безстроково.

Наказом голови Богуславського районного суду Київської області від 23.11.2018 № 05/к визначено розмір надбавки за вислугу років позивача - 50 % посадового окладу.

Судом встановлено, що за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно позивачу була нарахована та виплачена суддівська винагорода відповідно до ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України" із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.

Як вбачається з матеріалів справи 18.09.2020 позивач звертався до третіх особ - Державної судової адміністрації України, Головного управління Державної судової адміністрації України в Київській області та до Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області і просив в порядку виконання п. 4.3 Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 у справі № 10-р/2020 вжити заходи по перерахунку та виплати суддівської винагороди у розмірах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів України» за період з 18.04.2020 по теперішній час.

Також 10.11.2020 позивач звернувся до Державної служби України з клопотанням про вирішення питання щодо компенсації недоплаченої суддівської винагороди в досудовому порядку, а саме звернутись до Територіального управління Державної судової адміністрації у Київській області з метою отримання довідки про нараховану, але не виплачену суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у відповідності до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 в добровільному порядку прийняти заходи по стягненню коштів з рахунку Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання на його користь матеріальну шкоду, завдану прийняттям неконституційного правового акту.

Однак будь - якої відповіді від відповідача не надійшло.

Вважаючи протиправними дії Держави України в особі Державної казначейської служби України щодо нарахування та виплати у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 суддівської винагороди із застосуванням обмеження згідно ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", що прямо порушує його конституційні права, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі з приводу виплати суддівської винагороди, врегульовані нормами Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів", .

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до ч. 5 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Частиною 9 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

12.03.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", якою з 12.03.2020 на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого, з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.03.2020 № 553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено ст. 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Аналізуючи вищезазначені норми права, суд приходить до висновку, що будь-які обмеження суддівської винагороди не можуть бути застосовані іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України "Про судоустрій і статус суддів", з огляду на таке.

Так, ст. 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11.03.2020 у справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі на норми міжнародного права зазначив, що: "Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 18.06.2007 № 4-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, від 19.11.2013 № 10-рп/2013, від 08.06.2016 № 4-рп/2016, від 04.12.2018 № 11 -р/2018, від 18.02.2020 № 2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24.06.1999 № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого п.п. 2.2 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 03.06.2013 № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого п. 3.2, абзаци 28, 33, 34, п.п. 3.3 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 04.12.2018 № 11-р/2018).

Відповідно до п. 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01.01.2001 № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (п. 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування від 09.12.2019 № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 ст. 124 Конституції України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди слід керуватись виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", при цьому застосування ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" прямо суперечить ст. 130 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку, суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з наведених вимог процесуального права та враховуючи те, що ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України, як норми прямої дії.

Враховуючи те, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-IX не є законами про судоустрій, не є складовою спеціального законодавства про судоустрій та статус суддів, ці закони жодним чином не можуть регулювати та визначати розмір суддівської винагороди, умови її виплати, так як це є порушенням прямих норм Конституції України та прийнятих у їх розвиток приписів ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

ч. 1, 3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами;

абзацу 9 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-ІХ.

Отже, положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами, Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-ІХ визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Суд зазначає, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що в свою чергу виключає можливість застосовувати до правовідносин стосовно суддівської винагороди інші Закони.

Так, суд вважає, що обмеження, які були застосовані до позивача щодо нарахування та виплати йому суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року із застосуванням обмежень, встановлених Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 № 553-IX є протиправними.

Водночас, слід звернути увагу, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (п. 1 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України (п. 2 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Пунктом 3 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України;

Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України (п. 4 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Пунктом 1 Положення Про Державну судову адміністрацію України, що затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 № 141/0/15-19 (далі - Положення про ДСА України) визначено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.

Пунктом 3 Положення про ДСА України визначено, що територіальними органами ДСА України є територіальні управління Державної судової адміністрації України. Рішення про утворення, реорганізацію та ліквідацію територіальних управлінь, визначення їх кількості приймається ДСА України за погодженням з Вищою радою правосуддя.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області здійснює свою діяльність на основі Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області, затвердженого Головою Державної судової адміністрації України 25.09.2015.

Як вбачається з матеріал справи, позивач перебуває на посаді судді Богуславського районного суду Київської області, тому нарахування заробітної плати у тому числі суддівської винагороди здійснюється відповідним територіальним органом Державної судової адміністрації України, а саме Головним управлінням Державної судової адміністрації у Київській області.

Наведене свідчить, що обов`язок нарахування та виплати суддівської винагороди відноситься до компетенції Головного управління Державної судової адміністрації України у Київській області, а не на відповідача, який визначений позивачем у даній справі.

Крім того, суд звертає увагу на Положення Про Державну казначейську службу України, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення № 215).

Так, п. 1 Положення № 215 Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Також вказаним положенням визначено основні завдання Державної казначейської служби України, до яких нарахування та виплата суддівської винагороди не входить.

Отже, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт того, що Державна казначейська служба України не є уповноваженим органом для визначення розміру суддівської винагороди, оскільки до повноважень відповідача не входить її нарахування.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог (ч. 2 ст. 9 КАС України).

Статтею 46 КАС України встановлено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 48 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулися не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного відповідача належним відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

Зі змісту наведених положень процесуального законодавства вбачається, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

Тобто у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову відсутні.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №803/1252/17.

Таким чином, позивачем пред`явлено позов не до тієї особи, яка має нести відповідальність за недоплачену суддівську винагороду, у тому числі стягувати її з Держави України.

Положеннями ст. 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем невірно обрано порядок захисту своїх прав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе відмовити йому у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а доказів понесення ним судових витрат суду не надано, судові витрати у цій частині стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст. 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.