Справа № 160/4569/21
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2021 року м.Дніпросправа № 160/4569/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Баранник Н.П.,
суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі № 160/4569/21 (суддя Віхрова В.С., справа розглянута в спрощеному позовному провадженні) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 23.12.2020 по 24.02.2021;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 23.12.2020 по 24.02.2021.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року позовні вимоги позивача задоволено частково. Так, судом:

- визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 23.12.2020 по 24.02.2021;

- стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 23.12.2020 по 24.02.2021 у розмірі 31 792, 64 грн..

В іншій частині позовних вимог суд відмовив.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, відповідач просить рішення суду скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі військовослужбовцям, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статей 116, 117 КЗпПУ. Крім того, суд безпідставно вийшов за межі позовних вимог та самостійно розрахував суму, яка підлягає стягненню на користь позивача, що є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Позивач направила на адресу суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу відповідача. У відзиві стверджує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача відсутні.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 від 30 березня 2016 року.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.12.2020 року №259 старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , фельдшера евакуаційного відділення медичної роти, звільненої наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 11.12.2020 року №130-РС, вирішено вважати такою, що справи та посаду здала з 23.12.2000 року.

Відповідно до вказаного наказу позивача було виключено зі списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення.

Цим же наказом від 23.12.2020 року №259 було передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію замість предметів речового майна, належних до видачі, у сумі 64463,30 грн.

Відповідно до виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , відкритого в ПАТ УкрСиббанк, судом встановлено, що остаточний розрахунок військової частини НОМЕР_1 з виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно відбувся 25.02.2021 року, тобто через 64 (шістдесят чотири) календарних доби з часу звільнення.

Відповідачем доказів на спростування несвоєчасно проведеного розрахунку не надано.

04.03.2021 року позивач звернулась із заявою до командування частини НОМЕР_1 про виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації по день фактичного розрахунку, а саме за період з 23.12.2020 року по 24.02.2021 року, відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Військова частина НОМЕР_1 листом №691/1142 від 18.03.2021 року надала позивачу відповідь, якою повідомлено, що своєчасність виплати позивачу грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування, не залежала цілковито від військової частини НОМЕР_1 , яка, в свою чергу, провела відповідний розрахунок після затвердження кошторису на 2021 рік та отримання фінансування командуванням Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (довольчого органу), при цьому заявка на фінансування була направлена ще 14.12.2020 року №71, тобто завчасно до виключення позивача зі списків особового складу частини.

Зважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 23.12.2020 року по 24.02.2021 року, позивач звернулася до суду із даним позовом

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок відповідача виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майна в сумі 64463,30 грн. був безспірним. Несвоєчасність виплати вказаної суми компенсації підтверджується випискою з особового рахунку ОСОБА_1 , відкритого в ПАТ УкрСиббанк, про проведення остаточного розрахунку з виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно 25.02.2021 року, тобто через 64 (шістдесят чотири) календарних доби з часу звільнення. Відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 23.12.2020 року по 24.02.2021 року. При цьому суд, вийшовши за межі позовних вимог, провів розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з метою стягнення вказаної суми з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позову, враховуючи наступне.

Згідно статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на час звільнення позивача) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Судом встановлено, що у день виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 23.12.2020 року, відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті, а саме не було виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Виплата компенсації була передбачена наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.12.2020 №259, сума грошової компенсації за неотримане речове майно 64 463,30 грн. була розрахована відповідачем та є безспірною.

Несвоєчасність виплати компенсації підтверджується випискою з особового рахунку ОСОБА_1 , відкритого в ПАТ УкрСиббанк. Затримка проведення остаточного розрахунку з позивачем склала 64 (шістдесят чотири) календарних доби з часу звільнення.

Отже, суд обґрунтовано визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 23.12.2020 по 24.02.2021.

Доказів проведення нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за затримку у виплаті грошової компенсації, суду не надано.

Здійснюючи розрахунок виплат, судом встановлено, що відповідно до довідки грошового забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 від 13.05.2021 року №317 грошове забезпечення позивача становить 30302,52 грн., в тому числі за жовтень 2020 року 15 151,26 грн., за листопад 2020 року 15 151,26 грн..

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складало 496,76 грн.

Остаточний розрахунок з позивачем проведено 25.02.2021.

Таким чином, сума середнього заробітку позивачу за час затримки у виплаті компенсації за неотримане речове майно підлягає розрахунку з 24.12.2000 по 25.02.2021 день фактичної виплати суми грошової компенсації за невикористане речове майно.

З розрахунку календарних днів у період з 24.12.2000 по 25.02.2021 сума компенсації складає 31 792,64 грн. (64 кал. днів х 496,76 грн.).

Згідно з розрахунком середнього заробітку, затримка розрахунку складає 64 календарних днів, що не заперечується та не спростовано відповідачем. А отже, сума до стягнення за весь час затримки складає 31 792,64 грн..

Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно обрано спосіб захисту порушеного права, який відповідає як суті спірних відносин, так і забезпечує поновлення порушеного права позивача.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції рішення в оскарженій частині ухвалено з додержанням норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі № 160/4569/21 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак