Справа № 140/4251/21
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 140/4251/21 пров. № А/857/14360/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гудима Л.Я., Гуляка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року (головуючого судді Димарчук Т.М., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк) у справі №140/4251/21 за позовом ОСОБА_1 до Маневицької районної державної адміністрації Волинської області, Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21.04.2021 звернулася в суд з позовом до Маневицької районної державної адміністрації Волинської області, Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області в якому просить стягнути з Маневицької районної державної адміністрації Волинської області, Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.05.2020 по 06.04.2021, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Маневицької районної державної адміністрації Волинської області щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні 12 травня 2020 року. Стягнуто з Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 травня 2020 року по 06 квітня 2021 року у розмірі 1105,49 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області на користь ОСОБА_1 витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 1500,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю. Вказує, що середній заробіток відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 становить 57290,26 грн., однак суд стягнув на користь позивача суму, яка в п`ятдесят разів є меншою від середнього заробітку, обчисленого у відповідності до вимог Порядку №100. Також суд безпідставно зменшив судові витрати, які підлягають стягненню на користь позивача.

Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 2008 року перебувала на державній службі в Маневицькій РДА на різних посадах.

Наказом Маневицької РДА від 12.05.2020 №28-ос ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Маневицької РДА за власним бажанням на підставі ч. 3 статті 38 КЗпП України, яким передбачено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01.04.2020 по 12.05.2020 і вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку (а.с.10).

Відповідно до розпоряджень голови Маневицької РДА від 11.04.2016 № 35-к на ОСОБА_1 було покладено обов`язки по здійсненню касових операцій на період перебування у щорічній основній відпустці головного бухгалтера апарату районної держадміністрації ОСОБА_2 з 13.04.2016 по 22.04.2016 та від 09.06.2016 № 82-к на ОСОБА_1 було покладено обов`язки по здійсненню касових операцій на період перебування у щорічній основній відпустці спеціаліста відділу фінансово-господарського забезпечення апарату райдержадміністрації ОСОБА_3 з 13.06.2016 до 15.07.2016.

Станом на 12.05.2020 в день звільнення ОСОБА_1 з посади Маневицькою РДА не нараховано та не виплачено надбавку за додаткове навантаження за період з 13.04.2016 по 22.04.2016 та з 13.06.2016 до 15.07.2016.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 в справі №140/3534/20, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2021, за позовом ОСОБА_1 до Маневицької РДА про визнання протиправним та скасування висновку, стягнення заробітної плати, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано висновок щодо результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В», який складений у 2018 році відносно ОСОБА_1 та затверджений наказом від 08.11.2018 № 86-ос. Визнано протиправною бездіяльність Маневицької РДА щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 надбавки за додаткове навантаження за період з 13.04.2016 по 22.04.2016 та з 13.06.2016 до 15.07.2016 в розмірі 50% посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця, обов`язки якого виконувались. Зобов`язано Маневицьку РДА здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 надбавки за додаткове навантаження за період з 13.04.2016 по 22.04.2016 та з 13.06.2016 до 15.07.2016 в розмірі 50% посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця, обов`язки якого виконувались. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання вищевказаного рішення суду, Камінь-Каширською РДА (правонаступником Маневицької РДА), 06.04.2021 проведено нарахування та 07.04.2021 виплачено ОСОБА_1 надбавку за додаткове навантаження за період виконання обов`язків із 13.04.2016 по 22.04.2016 та з 13.06.2016 по 15.07.2016 у розмірі 50% посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця, що підтверджується листом Камінь-Каширської РДА №500/01-26/2-21 від 12.04.2021 та платіжним дорученням від 06.04.2021 №55 на суму 1103,71 грн. (а.с. 25, 26).

Позивач, у зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідачів просить стягнути з останніх середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Власник або уповноважений ним орган відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Приписами статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина 2 статті 117 КЗпП України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 у справі № 826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі про офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Судом встановлено відповідно до матеріалів справи, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 в справі №140/3534/20, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2021, за позовом ОСОБА_1 до Маневицької РДА про визнання протиправним та скасування висновку, стягнення заробітної плати, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано висновок щодо результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В», який складений у 2018 році відносно ОСОБА_1 та затверджений наказом від 08.11.2018 № 86-ос. Визнано протиправною бездіяльність Маневицької РДА щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 надбавки за додаткове навантаження за період з 13.04.2016 по 22.04.2016 та з 13.06.2016 до 15.07.2016 в розмірі 50% посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця, обов`язки якого виконувались. Зобов`язано Маневицьку РДА здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 надбавки за додаткове навантаження за період з 13.04.2016 по 22.04.2016 та з 13.06.2016 до 15.07.2016 в розмірі 50% посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця, обов`язки якого виконувались. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з наказом Маневицької РДА від 12.05.2020 №28-ос ОСОБА_1 12.05.2020 звільнено з посади головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату Маневицької РДА за власним бажанням на підставі ч. 3 статті 38 КЗпП України. Вказаним наказом передбачено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 01.04.2020 по 12.05.2020 і вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку (а.с.10), а тому остаточною датою закінчення державної служби є 12.05.2020.

Позивач у позовній заяві вказує, що на дату звільнення відповідач не виплатив їй надбавку за додаткове навантаження за період виконання обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця за період з 13.04.2016 по 22.04.2016 та з 13.06.2016 до 15.07.2016.

На виконання вищевказаного Волинського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 в справі №140/3534/20, Камінь-Каширською РДА, 07.04.2021 проведено виплату ОСОБА_1 надбавки за додаткове навантаження за період виконання обов`язків із 13.04.2016 по 22.04.2016 та з 13.06.2016 по 15.07.2016 у розмірі 50% посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця, про що свідчить лист Камінь-Каширської РДА №500/01-26/2-21 від 12.04.2021, що підтверджується платіжним дорученням від 06.04.2021 №55 на суму 1103,71 грн. (а.с.25-26). При цьому, розмір виплачених сум позивачем не оспорюється.

Відтак, оскільки виплата надбавки за додаткове навантаження проведена відповідачем 07.04.2021, тому фактично затримка у розрахунку склала з 13.05.2020 по 07.04.2021.

Матеріалами справи підтверджується, що на час звільнення з державної служби Маневицькою РДА не було здійснено з ОСОБА_1 повний розрахунок, а тому підставними є вимоги позивача про стягнення з Камінь-Каширської РДА (правонаступника Маневицької РДА) на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.05.2020 по день остаточного розрахунку 07.04.2021.

Отже, оскільки Камінь-Каширською РДА остаточний розрахунок з позивачем (виплата надбавки за додаткове навантаження) проведено лише 07.04.2021, тому фактично затримка у розрахунку з 13.05.2020 (наступного дня після звільнення) по 06.04.2021 (по день фактичного розрахунку 07.04.2021) склала - 227 робочих днів.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують

місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Абзацом 3 пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою, наданою КаміньКаширською РДА щодо нарахованої заробітної плати та інших прибутків ОСОБА_1 за період з 01.03.2020 по 30.04.2020, за два останні повні місяці перед звільненням, позивачем у вказані місяці не було відпрацьовано жодного робочого дня, а тому відповідно заробітна плата їй не нараховувалась. Сума виплачена позивачу у березні 2020 року у розмірі 6606 37 грн. складається: з виплат по тимчасовій непрацездатності 4828, 58 грн (18 днів); чергова відпустка (7 днів) - 1777, 79 грн. Також позивач 5 днів перебувала у відпустці без збереження заробітної плати (а.с. 44).

Згідно з довідкою, наданою КаміньКаширською РДА щодо нарахованої заробітної плати та інших прибутків ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 по 29.02.2020, позивачем у вказані місяці не було відпрацьовано жодного робочого дня, а тому відповідно заробітна плата їй не нараховувалась. Позивачу у вказаний період було виплачено 10204, 83 грн. за 39 днів по тимчасовій непрацездатності та 5028, 10 грн. за 19 днів чергової відпустки (а.с. 75).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач у вказані місяці не відпрацювала жодного робочого дня, і відповідно, у розрахунковому періоді працівника не було заробітної плати, її середній заробіток необхідно обраховувати з урахуванням приписів пункту 4 Порядку №100, згідно з яким, якщо у розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Посадовий оклад ОСОБА_1 за займаною на час звільнення посадою - головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців апарату райдержадміністрації на 2020 рік встановлений у розмірі 5300,00 грн, що підтверджується наданою КаміньКаширською РДА довідкою про заробітну плату ОСОБА_1 (а.с. 76), відтак середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 буде складати: (5 300,00 грн х на 2 місяця) : 42 робочих дні = 252, 38 грн. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 57 290, 26 грн (252,38 грн х 227 робочих днів = 57290, 26 грн).

Водночас, у порівнянні із виплаченою сумою відповідачем у розмірі 1103,71 грн., суму 57290, 26 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона у п`ятдесят разів перевищує суму виплати.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 в справі № 21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція підтримана Верховним Судом.

З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правомірно зменшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 1105,49 грн. щодо стягнення з Камінь-Каширської районної державної адміністрації Волинської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 травня 2020 року по 06 квітня 2021 року, який є пропорційним, співмірним до заявленої до стягнення суми грошового забезпечення та її характером, з урахуванням всіх обставин справи, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом і наведений в постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, від 28.01.2021 у справі №580/2427/19, від 20.05.2021 у справі №380/3007/20 та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Щодо відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2250,00 грн. та відповідних доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами 5, 6 статті 134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині 6 статті 134 КАС України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Згідно постанови Верховного Суду від 26.06.2019 справа №200/14113/18-а суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Як встановлено судом, в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивач надала копії наступних документів: договір про надання правової допомоги № 3/12 від 12.09.2019 з додатком, укладений з адвокатом Ковальчук І.О.; акт від 21.06.2021 наданих послуг у сфері права згідно договору № 3/12 від 12.09.2021 на суму 2250,00 грн; меморіальний ордер №2PL746987 від 19.04.2021 про сплату 1500,00 грн; меморіальний ордер №2PL721217 від 05.06.2021 про сплату 750,00 грн.

Згідно акту наданих послуг у сфері права вбачається, що адвокатом були надані наступні послуги: правовий аналіз обставин справи та підготовка проекту позовної заяви 1500,00 грн., підготовка відповіді на відзив 750,00 грн.

Відповідач подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, зазначивши, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що гонорар є розумним та враховує витрачений адвокатом час, а дана справа є справою незначної складності, вважає, що зазначені витрати підлягають до відшкодування у меншому розмірі.

Колегія суддів вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що стягнута судом першої інстанції на користь позивача в сумі 1500,00 грн. є співмірним із складністю справи та правомірно частково задоволено судом , а доводи апелянта є безпідставними.

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат підставі статті 139 КАС України немає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року у справі №140/4251/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Гуляк