Справа № 160/13681/20
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 160/13681/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАТТРЕЙДКОМПАНІЯ» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року в адміністративній справі № 160/13681/20 (головуючий суддя першої інстанції Максименко С.М.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАТТРЕЙДКОМПАНІЯ» до Виконавчого комітета Дніпровської міської ради (третя особа: Комунальне підприємство «Земград» Дніпровської міської ради) про визнання протиправним та нечинним рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 26.10.2020 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітета Дніпровської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство «Земград» Дніпровської міської ради, в якому просив: визнати протиправним та недійсним п.2 рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради №325 від 16.02.2004 року (зі змінами) Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі (Додаток 1 до рішення Виконкому міської ради від 16.02.2004 року №325, зі змінами) та Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі (Додаток 2 до рішення виконкому міської ради від 31.08.2011 року №1148, зі змінами).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що станом на 26 травня 2020 року ТОВ «Статтрейдкомпанія» є власником земельної ділянки площею 0,7930 га, кадастровий номер :01:519:0131, цільове призначення « 03.07 (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі)». На зазначеній земельній ділянці розташована будівля торговельного призначення з реалізації продовольчої і непродовольчої групи товарів загальною площею - 1416,7 кв.м., щит та інше майно, що належить на праві приватної власності ТОВ «Статтрейдкомпанія». 26.05.2020 року на території земельної ділянки кадастровий номер :01:519:0131 посадові особи КП «Земград» ДМР зрізали встановлені на території вказаної земельної ділянки інформаційні щити, що є частиною цілісного майнового комплексу ТОВ «Статтрейдкомпанія». Складено акт примусового демонтажу рекламних засобів, розташованих на території міста з порушенням встановленого порядку розміщення зовнішньої реклами від 25.05.2020 року, підставою для демонтажу зазначено рішення Виконавчого комітету ДМР від 24.03.2020 року №381 «Про демонтаж рекламних засобів». Рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №325 від 16.02.2004 року «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі» суперечить вимогам чинного законодавства України. Рішенням №325 затверджено Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі та Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі. Позивач вказує, що зазначені Порядок та Положення не узгоджуються з вимогам законодавства з питань дозвільної системи. Підпунктом 1.2 пункту 1 Порядку передбачені терміни, які не відповідають визначенням Типових правил № 2067. Визначення термінів не входить до повноважень органів місцевого самоврядування. Позивач зазначає, що Порядок містить ряд положень, не передбачених Законом про рекламу та Типовими правилами №2067, наприклад: пункт 7.3 розділу 7 «Вимоги до стану засобів зовнішньої реклами»; розділ 8 «Вимоги та умови щодо проведення робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу на території міста» тощо. Крім того, пунктами 7.1.3, 7.1.4, 7.1.11, 7.1.14 розділу 7 Порядку та Положенням визначено порядок демонтажу рекламних засобів. Закон про дозвільну систему, Закон про рекламу та Типові правила №2067 не містять положення щодо демонтажу спеціальних конструкцій зовнішньої реклами.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, також наявні порушення матеріального та процесуального права. Позивач зазначає, що рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради№ 325 від 16.02.2004 року «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі» суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відповідач та третя особа відзиви на апеляційну скаргу не подали.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Позивачем в апеляційній скарзі клопотання про розгляд справи за його участю не заявлено.

Іншими учасниками справи клопотань про розгляд справи за їх участю не подано.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ТОВ «Статтрейдкомпанія» є юридичною особою (), зареєстровано 24.03.2008 року, номер запису 0022573. Основним видом діяльності товариства є ( КВЕД 93.11) функціювання спортивних споруд (а.с.23-24 т.1)

Відповідач - Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому повноваження.

ТОВ «Статтрейдкомпанія» відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є власником земельної ділянки площею 0,793 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, кадастровий номер :01:519:0131 (а.с.25-26 т.1).

Рішенням Дніпровської міської ради від 20.05.2020 року №236/57 змінено цільове призначення земельної ділянки, площею 0,7930 га, кадастровий номер :01:519:0131, в районі по вул.Широкій, в районі по вул.Пестеля, що перебуває у власності ТОВ «Статтрейдкомпанія», з « 02.01 (для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка))» на « 03.07 (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі)» (а.с.29-30 т.1).

Рішенням головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 24.04.2020 року №2-24/04 надано погодження на присвоєння адреси - вул.Широка, 43Б будівлі торговельного призначення з реалізації продовольчої і непродовольчої групи товарів по вул.Широкій (а.с.31-32 т.1).

12 травня 2020 року введено в експлуатацію та передано на баланс ТОВ «Статтрейдкомпанія» основний засіб за найменуванням «Щит», балансовою вартістю 256666 грн. 67 коп. (згідно із карткою обліку основних засобів та акту приймання-передачі основних засобів) (а.с.33-34 т.1).

Станом на 26.05.2020 року ТОВ «Статтрейдкомпанія» є власником земельної ділянки площею 0,7930 га, кадастровий номер :01:519:0131, цільове призначення « 03.07 (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі)». На зазначеній земельній ділянці розташована будівля торговельного призначення з реалізації продовольчої і непродовольчої групи товарів загальною площею - 1416,7 кв. м., щит та інше майно, що належить на праві приватної власності ТОВ «Статтрейдкомпанія». Право власності на зазначену земельну ділянку та розміщені на ній об`єкти зареєстровані у встановленому законом порядку. Цілісний майновий комплекс перебуває на балансі ТОВ «Статтрейдкомпанія».

26.05.2020 року в нічний час на території земельної ділянки кадастровий номер :01:519:0131 посадові особи КП «Земград» ДМР зрізали встановлені на території вказаної земельної ділянки інформаційні щити ТОВ «Статтрейдкомпанія».

Позивачем складено акт демонтажу рекламних засобів, згідно якого невідомими особами демонтовано щит на земельній ділянці, що належить ТОВ «Статтрейдкомпанія» та вивезено у невідомому напрямку (а.с.36 т.1).

Представником КП «Земград» ДМР та представником департаменту торгівлі та реклами ДМР також складено акт примусового демонтажу рекламних засобів, розташованих на території міста з порушенням встановленого порядку розміщення зовнішньої реклами від 25.05.2020 року, згідно якого демонтаж проведено на підставі рішення виконкому ДМР від 24.03.2020 року №381 «Про демонтаж рекламних засобів» (а.с.45 т.1).

17.08.2020 року ТОВ «Статгрейдкомпанія» отримано від Державної регуляторної служби України лист, відповідно до якого рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №325 від 16.02.2004 року «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі» суперечить вимогам чинного законодавства України (а.с.50-54).

Не погодившись з демонтажем рекламних засобів, ТОВ «Статгрейдкомпанія» оскаржило рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №325 від 16.02.2004 року до суду.

Відмовляючи в задоволенні вимог адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувані позивачем пункти рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради №325 від 16.02.2004 року (зі змінами) Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі та Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі (Додаток 2 до рішення виконкому міської ради від 31.08.2011 року №1148, зі змінами) станом на день розгляду справи судом є нечинними. Позивачем фактично викладено незгоду з нормами Порядку та Положення в тих редакціях, які станом на день розгляду справи судом є скасованими та не створюють для позивача жодних прав та обов`язків. Доводи позивача є непідтвердженими під час розгляду справи.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Нормативно-правовим актом, який визначає засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами, є Закон України «Про рекламу».

Засади рекламної діяльності в Україні, відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами визначає Закон України «Про рекламу» від 03.07.1996 року №270/96-ВР.

В статті 1 Закону України «Про рекламу» наведені визначення наступних термінів, а саме: реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару; внутрішня реклама - реклама, що розміщується всередині будинків, споруд, у тому числі в кінотеатрах і театрах під час, до і після демонстрації кінофільмів та вистав, концертів, а також під час спортивних змагань, що проходять у закритих приміщеннях, крім місць торгівлі (у тому числі буфетів, кіосків, яток), де може розміщуватись інформація про товари, що безпосередньо в цих місцях продаються; зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Правила розміщення зовнішньої реклами регламентовані статтею 16 Закону України «Про рекламу», а також Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року №2067 (далі по тексту - Типові правила №2067).

Так, відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставітипових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Під час видачі дозволів на розміщення зовнішньої реклами втручання у форму та зміст зовнішньої реклами забороняється. Зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб). Стягнення плати за видачу дозволів забороняється.

Частиною 2 статті 16 Закону України «Про рекламу» визначені вимоги, яким повинна відповідати зовнішня реклама, а саме: розміщуватись із дотриманням вимог техніки безпеки та із забезпеченням видимості дорожніх знаків, світлофорів, перехресть, пішохідних переходів, зупинок транспорту загального користування та не відтворювати зображення дорожніх знаків; освітлення зовнішньої реклами не повинно засліплювати учасників дорожнього руху, а також не повинно освітлювати квартири житлових будинків; фундаменти наземної зовнішньої реклами, що виступають над поверхнею землі, можуть бути декоративно оформлені; опори наземної зовнішньої реклами, що розташована вздовж проїжджої частини вулиць і доріг, повинні мати вертикальну дорожню розмітку, нанесену світлоповертаючими матеріалами, заввишки до 2 метрів від поверхні землі; нижній край зовнішньої реклами, що розміщується над проїжджою частиною, у тому числі на мостах, естакадах тощо, повинен розташовуватися на висоті не менше ніж 5 метрів від поверхні дорожнього покриття; у місцях, де проїжджа частина вулиці межує з цоколями будівель або огорожами, зовнішня реклама може розміщуватися в одну з фасадами будівель або огорожами лінію.

Відповідно до визначення пункту 2 Типових правил, дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці.

За приписами пункту 3 Типових правил № 2067 зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на розміщення зовнішньої реклами здійснюється відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу (пункт 24 Типових правил №2067).

Згідно пункту 5 Типових правил №2067 для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами сільська, селищна, міська рада може утворювати відділ, управління, інший виконавчий орган або покладати відповідні функції на існуючий відділ, управління (далі - робочий орган). Робочий орган не вправі подавати заяву та одержувати дозвіл на розміщення зовнішньої реклами.

Як визначено пунктом 6 Типових правил №2067 до повноважень робочого органу належать: розгляд заяв розповсюджувачів зовнішньої реклами на надання дозволу, внесення змін у дозвіл, переоформлення дозволу та продовження строку його дії; надання у разі потреби розповсюджувачам зовнішньої реклами архітектурно-планувальних завдань на опрацювання проектно-технічної документації для розташування складних (дахових) рекламних засобів; прийняття рішення про встановлення пріоритету заявника на місце розташування рекламного засобу, продовження строку, на який встановлено зазначений пріоритет, або про відмову в установленні такого пріоритету; підготовка проекту рішення виконавчого органу ради щодо надання дозволу (у тому числі погодження з органами та особами, зазначеними упункті 16цих Правил) чи про відмову у його наданні; видача дозволу на підставі рішення виконавчого органу ради; ведення інформаційного банку даних місць розташування рекламних засобів, плану їх розміщення та надання в установленому порядку інформації для оновлення даних містобудівного кадастру населених пунктів; подання територіальним органам спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі матеріалів про порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами; підготовка і подання виконавчому органу ради пропозицій щодо розмірів плати за надання послуг робочим органом на підставі калькуляції витрат для прийняття відповідного рішення.

У відповідності до наведених вимог Закону України «Про рекламу »та на підставі наведених Типових правил №2067 розроблено Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі, який затверджено рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16.02.2004 року №325 (регуляторний акт) та Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі, затверджений рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 31.08.2011 року №1148.

Відповідно до п.1.1 Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі розроблений відповідно до законів України «Про рекламу», «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», на підставі Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року №2067 (зі змінами), і визначає порядок розміщення зовнішньої реклами у місті Дніпрі та порядок надання дозволів на розміщення такої реклами. Порядок є обов`язковим для всіх фізичних і юридичних осіб незалежно від форми власності в регулюванні правовідносин, що виникають у процесі розміщення зовнішньої реклами на території міста Дніпра та під час надання дозволів на розміщення такої реклами.

Пунктом 2 Порядку, з яким не погоджується позивач визначено, зокрема, що функції робочого органу з регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами у місті Дніпрі здійснює робочий орган, яким визначено департамент торгівлі та реклами Дніпровської міської ради.

У пункті 2.3 Порядку визначено повноваження робочого органу.

Пунктом 2.4 Порядку встановлено, що комунальною установою, від імені якої відповідно до законодавства реалізується господарська компетенція органів місцевого самоврядування у сфері розміщення зовнішньої реклами у місті Дніпрі, є Комунальне підприємство «Земград» Дніпровської міської ради.

В пункті 2.5 Порядку зазначено, що до повноважень КП «Земград» зокрема, належать: організація та проведення демонтажу рекламних засобів власними силами або із залученням сторонніх організацій в порядку, встановленому виконавчим комітетом міської ради.

Відповідно до п.9.1 Порядку контроль за додержанням Порядку здійснюють в межах своїх повноважень робочий орган, КП «Земград», виконавчий комітет міської ради.

Згідно з п.9.3 Порядку робочий орган має право вимагати усунення порушень законодавства про рекламу.

В пункті 9.4 Порядку визначено, що робочий орган у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення зовнішньої реклами КП «Земград» може звертатись до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою щодо усунення порушень у визначений строк. У разі невиконання цієї вимоги та в залежності від правопорушення КП «Земград» передає матеріали до робочого органу для подальшого подання інформації територіальному органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів в Дніпропетровській області у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, та/або КП «Земград» може вжити інші заходи, передбачені чинним законодавством та цим Порядком.

В пункті 1.2 Положення визначено, що воно розроблено на підставі Закону України «Про рекламу», Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067 (зі змінами та доповненнями), правил благоустрою території міста, інших нормативно-правових актів.

Згідно з п.п.1.4.4 п. 1.4 Положення демонтажу підлягають рекламні засоби самовільно розташовані (рекламні засоби, розташовані без отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, у разі скасування дозволу, після закінчення строку дії дозволу якщо строк дії дозволу не продовжено).

Відповідно до п.2.4 Положення організація та проведення примусового демонтажу рекламних засобів здійснюється КП «Земград» власними силами або із залученням сторонніх організацій.

Зазначаючи на протиправність зазначених вище норм Порядку та Положення, позивач посилається на норми Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», та вказує на те, що повноваження органів місцевого самоврядування та їх виконавчих органів врегульовані Законом України «Про місцеве самоврядування», однак положення цього Закону не містить повноважень таких органів на здійснення заходів щодо державного нагляду (контролю) у сфері рекламних послуг.

Проте, таке посилання позивача на положення Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» у даній справі є безпідставним, як вірно зазначив суд першої інстанції.

Так, Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Отже, вказаним Законом врегульовані питання повноважень державних органів у сфері контролю за забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Натомість, спеціальним Законом, який регулює відносини у сфері реклами є Закон України «Про рекламу», який і підлягає застосуванню у правовідносинах, що виникли між учасниками даної справи.

Недоречним є і посилання позивача на статтю 26 Закону України «Про рекламу», в якій врегульовані питання контролю за дотриманням законодавства про рекламу та визначені органи, які уповноважені здійснювати цей контроль.

За змістом цієї статті розподіл функцій контролю за дотриманням законодавства про рекламу між визначеними в цій статті органами здійснений в залежності від покладених на ці органи функцій; сфер дії цих органів; змісту реклами; осіб, яких вона стосується, та сфери господарської діяльності, якої стосується реклама.

Однак питання, пов`язані з дозвільним контролем за розміщенням рекламних засобів, цією нормою не врегульовані. Ці питання регулюються іншими нормами законодавства, зокрема, частиною 1 статті 16 Закону України «Про рекламу», статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Типовими правилами №2067, частиною 5 статті 9-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Стосовно доводів позивача про відсутність у органів місцевого самоврядування повноважень на прийняття оскаржуваних пунктів Порядку та Положення щодо демонтажу рекламних засобів, суд зазначає наступне.

Згідно із підпунктом 13 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо надання дозволів у порядку, встановленому законодавством, на розміщення реклами.

Зазначені положення вказаного Закону кореспондуються зі статтею 16 Закону України «Про рекламу», якою встановлено, що зовнішня реклама у населених пунктах провадиться на підставі дозволів, що видаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, та в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуюся Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року №2067 затверджено Типові правила розміщення зовнішньої реклами, які регулюють відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами.

Відповідно до визначення термінів, що містяться у пункті 2 Правил №2067, виконавчий орган ради - виконавчий комітет сільської (сільський голова), селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міськдержадміністрації;

дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці.

Згідно із пунктом 3 Правил №2067 зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил. Видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на розміщення зовнішньої реклами здійснюється відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами сільська, селищна, міська рада може утворювати відділ, управління, інший виконавчий орган або покладати відповідні функції на існуючий відділ, управління (пункт 5 Правил № 2067).

Відповідно до пункту 45 Правил №2067 контроль за додержанням приписів цього нормативного акта здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства, уповноважені особи яких відповідно до пункту 46 цих Правил у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами звертаються до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою усунення порушень у визначений строк.

Правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності визначені Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Відповідно до частини 5 статті 9-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» контроль за наявністю документів дозвільного характеру у суб`єктів господарювання, необхідність одержання яких встановлена законом, здійснюють органи виконавчої влади та/або органи місцевого самоврядування (їх виконавчі органи) в межах повноважень та в порядку, передбачених законом.

Аналіз наведених вимог чинного законодавства свідчить про те, що виконавчий орган сільської, селищної, міської ради є органом, що надає дозвіл на розміщення зовнішньої реклами, вирішує питання, пов`язані із дозвільним контролем за розміщенням рекламних засобів, тобто здійснює контроль за дотриманням правил розміщення реклами, а отже у межах своїх повноважень може приймати рішення про усунення порушень цих правил, зокрема рішення про зобов`язання розповсюджувача реклами демонтувати рекламний засіб, установлений без відповідного на те дозволу.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України в постанові від 19.02.2013 року у справі № 21-18а13, прийнятій за результатом розгляду справи щодо неоднакового застосування касаційним судом статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частини 1 статті 16 Закону України «Про рекламу».

Такого ж висновку про наявність у виконавчого комітету міської ради повноважень зі здійснення контролю за дотриманням правил розміщення зовнішньої реклами, у тому числі вирішення питань демонтажу самовільно встановлених рекламних засобів, дійшов і Верховний Суд в постанові від 26.11.2019 року у справі № 461/6414/17.

Згідно із частиною 1 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Відповідно до статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування:

- головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом;

- органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу;

- повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Оскаржуване Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпропетровську, прийняте міською радою в межах наданих повноважень, відповідно до Конституції та Законів України.

Апеляційний суд зазначає, що прийняття рішень виконавчим комітетом сільської, селищної, міської ради у межах наданих повноважень передбачено частиною 6 статті 59 «Про місцеве самоврядування в Україні», які згідно частини 1 статті 73 зазначеного Закону є обов`язковими для виконання.

Пункт 2.4 Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі встановлює повноваження КП «Земград» здійснювати організацію та проведення примусового демонтажу рекламних засобів власними силами або із залученням сторонніх організацій.

Стосовно твердження позивача про те, що перелік контролюючих органів, визначений Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» є вичерпним, а тому, на думку позивача, відсутні повноваження у виконавчого комітету міської ради на здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про рекламу, а отже і на прийняття рішення про демонтаж у відповідних випадках рекламних засобів.

Апеляційний суд вказані посилання апелянта не приймає до уваги та зазначає про те, оскільки такі посилання свідчать про помилковість сприйняття позивачем термінів, застосованих в законодавстві про рекламну діяльність, а отже і в невірному тлумаченні норм Закону України «Про рекламу», Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Типових правил розміщення зовнішньої реклами.

Наведені норми частини 4 статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», норми статті 26 (контроль за дотриманням законодавства про рекламу) Закону України «Про рекламу» регулюють правовідносини зі здійснення державного регулювання в сфері реклами і органи місцевого самоврядування дійсно не є учасниками даних правовідносин.

Для визначення суті державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності слід звернути увагу на основні принципи реклами, загальні вимоги до реклами, викладені в Законі №270/96-ВР, а саме у рекламі забороняється:

- поширювати інформацію щодо товарів, виробництво, обіг чи ввезення на митну територію України яких заборонено законом;

- вміщувати твердження, які є дискримінаційними за ознаками походження людини, її соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, освіти, політичних поглядів, ставлення до релігії, за мовними ознаками, родом і характером занять, місцем проживання, а також такі, що дискредитують товари інших осіб;

- подавати відомості або закликати до дій, які можуть спричинити порушення законодавства, завдають чи можуть завдати шкоди здоров`ю або життю людей та/чи довкіллю, а також спонукають до нехтування засобами безпеки;

- використовувати засоби і технології, які діють на підсвідомість споживачів реклами; тощо.

Розповсюджувачі реклами не можуть поширювати рекламу, якщо відповідно до законодавства види діяльності або товари, їх виробництво чи реалізація, що рекламуються, вимагають наявності відповідних дозволу або ліцензії та якщо у відповідних реєстрах, що ведуться органами ліцензування та дозвільними органами, відсутні відомості про відповідні ліцензію, дозвіл, видані рекламодавцю.

Стаття 9 Закону України «Про рекламу» містить заборону щодо розповсюдження прихованої реклами; стаття 10 - недобросовісної реклами; стаття 11 обмежує застосування порівняльної реклами.

Розділ III Закону України «Про рекламу» встановлює приписи, які визначають особливості рекламування деяких видів товарів, до прикладу: стаття 21 регулює рекламу лікарських засобів, медичної техніки, методів профілактики, діагностики, лікування і реабілітації; стаття 22 визначає особливості реклами алкогольних напоїв та тютюнових виробів, знаків для товарів і послуг, інших об`єктів права інтелектуальної власності, під якими випускаються алкогольні напої та тютюнові вироби; стаття 24-1 містить зауваження щодо реклами послуг із працевлаштування і т. д.

З огляду на компетенцію державних органів, яким надано право здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності згідно з визначеними законодавством повноваженнями цих органів, сутність державного нагляду полягає в перевірці змісту рекламної продукції на відповідність приписам Закону України «Про рекламу» в межах своїх повноважень, зокрема:

- центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів - щодо захисту прав споживачів реклами, тобто, невизначеного кола осіб, на яких спрямовується реклама;

- центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про зайнятість населення, - щодо реклами про вакансії (прийом на роботу) і таке інше.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що органи місцевого самоврядування не належать до органів, уповноважених чинним законодавство на здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Вище вже зазначалось, що повноваження органів місцевого самоврядування у сфері рекламної діяльності урегульовано Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про рекламу», Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 №2067, Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Відповідно до статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, надання дозволу в порядку, встановленому законодавством, на розміщення реклами.

Зазначене положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» узгоджується з імперативною нормою статті 16 Закону України «Про рекламу», згідно з якою, розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів.

Для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами сільська, селищна, міська рада може утворювати відділ, управління, інший виконавчий орган або покладати відповідні функції на існуючий відділ, управління (пункт 5 Правил № 2067).

Відповідно до пункту 45 Правил № 2067 контроль за додержанням приписів цього нормативного акта здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства, уповноважені особи яких відповідно до пункту 46 цих Правил у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами звертаються до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою усунення порушень у визначений строк.

Пунктом 3 Правил № 2067 визначено, що зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів тау порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Отже, повноваження з контролю за розміщенням рекламних засобів притаманні лише органам місцевого самоврядування та не дублюються жодним державним органом.

Для вирішення цієї справи важливим є розмежування повноважень зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності органами, уповноваженими здійснювати такий нагляд, та власними повноваженнями органів місцевого самоврядування щодо здійснення контролю за розміщенням рекламних засобів, тобто, засобів, що використовуються для доведення реклами до її споживача.

Порядок розміщення зовнішньої реклами у місті Дніпропетровську, затверджений рішенням виконавчого комітету міської ради від 16.02.2004 року № 325, визначає механізм надання дозволів на розташування рекламних засобів, підстави внесення змін у дозволи та їх скасування, а також вимоги до стану рекламних конструкцій і пункти щодо контролю за дотриманням розповсюджувачами реклами зазначених вимог Порядку та відповідальність за їх порушення.

Порядок не передбачає виконання функцій державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, тобто перевірку змісту реклами на відповідність вимогам Закону України «Про рекламу».

Більш того, у зв`язку з тим, що Законом України «Про рекламу» заборонено органам місцевого самоврядування втручатися у форму та зміст зовнішньої реклами під час видачі дозволів, пунктом 8.3 спірного Порядку встановлено, що у разі виявлених порушень розповсюдження та розміщення реклами, що стосуються саме змісту реклами з огляду на норми чинного законодавства щодо здійснення державного нагляду (контролю), робочий орган подає інформацію обласному управлінню у справах захисту прав споживачів у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Спірний Порядок розміщення зовнішньої реклами у місті Дніпропетровську узгоджується з нормами Закону України «Про рекламу», Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, та не суперечить Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки не зачіпає правовідносини, які регулюються цим Законом.

Позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги позивач обґрунтовує правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 07.10.2019 року у справі №705/6569/16-а, в якій зазначено: «Законодавством України не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо затвердження порядків, положень чи будь-яких інших документів, які регламентують проведення демонтажу встановлених споруд», та посиланням на постанову Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №522/19532/14а.

Верховним Судом при розгляді справи №460/1/19 в подібних правовідносинах, тобто зі схожими предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог та встановленими фактичними обставинами, а також однаковим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, проаналізовано висновки Верховного Суду у вищезазначених постановах на ймовірність їх застосування у спірних правовідносинах.

За результатами розгляду Верховний Суд у постанові від 02.12.2020 по справі №460/1/19 про визнання протиправним та скасування рішень виконавчого комітету Рівненської міської ради «Про правила розміщення зовнішньої реклами у місті Рівному» та «Про затвердження Порядку розміщення вивісок у місті Рівному» зазначив таке:

«У справі №705/6569/16-а розглядалося правомірність прийняття Уманською міською радою рішення, яким затверджено Порядок демонтажу незаконно встановлених споруд на території м. Умань.

Незважаючи на те, що вказаний порядок стосувався демонтажу як тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, так і рекламних засобів, у справі №705/6569/16-а надавалася оцінка вказаному Порядку демонтажу незаконно встановлених споруд на території м.Умань в аспекті його відповідності правовим та організаційним основам містобудівної діяльності, зокрема, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, який визначає механізм розміщення тимчасовій споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року №244.»

Щодо демонтажу рекламних конструкцій оцінка Верховним Судом у справі №705/6569/16-а не надавалась.

Отже, висновок Верховного Суду у справі №705/6569/16-а про те, що законодавством України не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо затвердження порядків, положень чи будь-яких інших документів, які регламентують проведення демонтажу встановлених споруд, зроблено у конкретній справі у світлі індивідуально визначених обставин, і скаржник помилково вважає, що цей висновок може бути застосований до будь-яких правовідносин стосовно демонтажу.

Щодо посилання позивача на висновки, викладені у постанові від 20.11.2019 року у справі №522/19532/14, Верховним Судом у постанові від 02.12.2020 по справі №460/1/19 вказано, що вони також не можуть бути застосовані при розгляді цієї справи, оскільки «у справі №522/19532/14а Верховний Суд досліджував можливість застосування до правовідносин з перевірки законності встановлення і маркування рекламних засобів положень Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», а не питання щодо повноважень органів місцевого самоврядування на прийняття порядків розміщення і демонтажу зовнішньої реклами».

Отже, висновки Верховного Суду у наведених позивачем справах №522/19532/14а та №705/6569/16-а зроблені у правовідносинах, які очевидно не є подібними з тими, що виникли між сторонами у даній справі ні за складом учасників, ні за предметом спору, ні за обставинами справи, ні за сферою правового регулювання.

Вони не є підставою для визнання незаконними рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 16.02.2004 року №325, Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі (додаток 1 до рішення виконкому міської ради від 16.02.2004 № 325 зі змінами) та Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі (додаток 2 до рішення виконкому міської ради від 31.08.2011 №1148 зі змінами).

Верховним Судом у постанові від 02.12.2020 року по справі №460/1/19 викладено висновок щодо правомірності вирішення органом місцевого самоврядування питань демонтажу рекламних засобів: «На законодавчому рівні відсутнє визначення поняття демонтажу рекламних конструкцій, Законами України «Про рекламу», «Про благоустрій населених пунктів», не визначено також і порядку здійснення демонтажу рекламних конструкцій, які розміщено з порушенням вимог законодавства. Своєю чергою, термін «демонтаж» без розкриття його змісту вжито у п. п. 28, 38 та 49 Правил №2067.

Конкретизація визначення демонтажу і порядку здійснення демонтажу спеціальних конструкцій зовнішньої реклами встановлено Правилами розміщення реклами, затвердженими органами місцевого самоврядування на відповідній території.

Прийняття органом місцевого самоврядування вказаних положень зумовлено необхідністю правильного та однакового розуміння поняття «демонтаж» усіма учасниками правовідносин у сфері розміщення зовнішньої реклами.

Суд також зазначає, що нормативне визначення і встановлення порядку демонтажу рекламних конструкцій на рівні актів органів місцевого самоврядування спрямовано на розкриття і деталізацію порядку здійснення органами місцевого самоврядування повноважень з організації та контролю благоустрою населеного пункту і не може вважатися таким, що здійснюється органами місцевого самоврядування поза межами їх повноважень до моменту врегулювання відповідного питання на законодавчому рівні».

Крім того, позивачем в даній справі фактично оскаржується рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради №325 від 16.02.2004 року (зі змінами) Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі (Додаток 1 до рішення виконкому міської ради від 16.02.2004 року №325, зі змінами) в редакції рішення виконавчого комітету від 13.12.2005 року №5297 «Про внесення змін до рішення виконкому міської ради від 16.02.2004 року №325 «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі».

Проте, судом встановлено, що пунктом 3 рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 31.08.2011 року №1148 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради №325 від 16.02.2004 року «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі» було визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету від 13.12.2005 року №5297 «Про внесення змін до рішення виконкому міської ради від 16.02.2004 року №325 (редакція, з якої не погоджується позивач).

Вказаним рішенням ради від 31.08.2011 року №1148 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради №325 від 16.02.2004 року «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі» також було внесено зміни до рішення, викладено Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі в новій редакції.

В пункті 2.4 Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі, в редакції рішення від 31.08.2011 року №1148 визначено, що комунальною установою, від імені якої відповідно до законодавства реалізується господарська компетенція органів місцевого самоврядування у сфері розміщення зовнішньої реклами у місті Дніпропетровську є Комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради.

В пункті 2.5 Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі, в редакції рішення від 31.08.2011 року №1148 зазначено, що до повноважень Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради зокрема, належать: організація та проведення демонтажу рекламних засобів власними силами або із залученням сторонніх організацій в порядку, встановленому виконавчим комітетом міської ради.

Таким чином, позивач просить скасувати рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради №325 від 16.02.2004 року (зі змінами) Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі. Зазначення в прохальній частині (зі змінами) свідчить про намагання позивача скасувати повноваження Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» Дніпропетровської міської ради на демонтаж рекламних засобів, проте, не приводить жодних обґрунтувань, яким чином порушені права позивача в даному випадку.

Таким чином, положення Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі, з якими не погоджується позивач вже є скасованими пунктом 3 рішення виконавчого комітету від 13.12.2005 року №5297 «Про внесення змін до рішення виконкому міської ради від 16.02.2004 року №325 «Про порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі».

Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення виконавчого комітету від 16.02.2004 року №325 не втратило чинності, оскільки в нього вносилися зміни, а тому воно є чинним.

Суд звертає увагу, що наведені в якості доказу позивачем рішення виконкому від 13.12.2005 року №5297 та від 14.08.2008 року №2453 не можуть прийматися до уваги, оскільки прийняті до введення в дію Порядку, затвердженого рішенням виконкому міської ради від 31.08.2011 року №1148.

В подальшому рішеннями від 12.07.2016 року №263, від 20.12.2016 року №650, від 25.05.2017 року №361 було внесено зміни в Порядок розміщення зовнішньої реклами у місті Дніпрі та в Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі, які затверджено рішенням виконавчого комітету міської ради від 31.08.2011 року №1148.

З огляду на норми Рішень Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України та від 16 квітня 2009 року №7- рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування, рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 31.08.2011 року №1148 автоматично скасовує раніше прийняте виконкомом міської ради рішення від 16.02.2004 року №325, у зв`язку з чим оскарження останнього суперечить приписам частини третьої статті 264 КАС України, відповідно до якої нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

З вищевикладеного встановлено, що оскаржувані позивачем пункти рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради №325 від 16.02.2004 року (зі змінами) Порядок розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі та Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів в місті Дніпрі (Додаток 2 до рішення виконкому міської ради від 31.08.2011 року №1148, зі змінами) станом на день розгляду справи судом є нечинними.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси

Згідно із пунктом 18 частини 1 статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відповідно до частини 3 статті 264 КАС України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Частиною 2 статті 264 КАС України визначено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів осіб. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай виражені права чи інтереси осіб, які стверджують про їх порушення. Право на захист має особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

Суд зазначає, що нормативно-правові акти спрямовані на необмежене коло осіб, щодо яких вони застосовуються, а тому законодавцем обмежено право на звернення до суду з позовом про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту, а саме лише щодо того кола осіб, щодо якого його застосовано, а також особи, яка є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Позивачем фактично викладено незгоду з нормами Порядку та Положення в тих редакціях, які станом на день розгляду справи судом є скасованими та не створюють для позивача жодних прав та обов`язків та позивачем не доведено ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції в чому полягає порушення прав позивача оскаржуваними рішеннями, та матеріали справи таких доказів не містять.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обґрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАТТРЕЙДКОМПАНІЯ» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року в адміністративній справі № 160/13681/20 залишити без задоволення.

Рішення Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАТТРЕЙДКОМПАНІЯ» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року в адміністративній справі № 160/13681/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак