Справа № 640/23983/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 листопада 2021 року 10:35 № 640/23983/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судових засідань Левкович А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Київопорядкомплект» (01013, м. Київ,

вул. Будіндустрії, буд. 9)

до Головного управління ДПС у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19)

про зобов`язання вчинити дії, скасування рішень про опис майна, -

за участю сторін:

представника позивача - Чередніченка В.П.,

представника відповідача - Філімонова О.О.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство «Київопорядкомплект» (надалі по тексту також - позивач) із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у місті Києві (надалі по тексту також - відповідач), в якому (з урахуванням уточнення позовних вимог) просить:

- зобов`язати Головне управління ДПС у місті Києві скасувати податковий борг у розмірі 4 740 322,37 грн. та вчинити дії щодо коригування даних в інтегрованій картці, а саме вилучити з інтегрованої картки платника податків ПрАТ «Київпорядкомплект» () запис про наявність податкового боргу по сплаті земельного податку з юридичних осіб (код платежу 18010500) та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (код платежу 18010400);

- визнати протиправними та скасувати рішення про опис майна в податкову заставу, на підставі яких складені акт опису майна від 15 березня 2017 року №757/26-15-17-02-15, акт опису майна 07 вересня 2017 року №783/26-15-17-02-15, акт опису майна від 08 червня 2018 року №114/26-15-17-02-15, акт опису майна від 21 травня 2019 року №167/26-15-17-02-16, акт опису майна від 03 червня 2019 року №179/26-15-17-02-26;

- зобов`язати Головне управління ДПС у місті Києві подати заяви про припинення обтяження і виключення записів із Державного реєстру нерухомого майна реєстратору - філія міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд.4).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги представник позивача повідомив, що позивач не є платником земельного податку, оскільки він не є користувачем та/або власником земельної ділянки, що підтверджується відсутністю запису про реєстрацію прав позивача на таку земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Враховуючи те, що у позивача відсутнє зареєстроване право власності або користування на земельну ділянку, ПрАТ «Київопорядкомплект» не є платником в розумінні ПК України, об`єкт оподаткування відсутній, а отже обов`язок зі сплати земельного податку відсутній. При цьому, помилково задекларовані податкові зобов`язання з земельного податку за період з 2015 року по 2019 рік на загальну суму 16 498 511,79 грн. підлягає списанню.

Також представник позивача стверджував, що помилковість визначення податкових зобов`язань була виявлена лише у 2019 році, що унеможливило його подати уточнюючі декларації за попередні періоди.

В ході судового розгляду представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

У відзиві на адміністративний позов представник податкового органу вказав, що в контексті спірних правовідносин, база, об`єкт оподаткування є наявними (встановленими), ставка податку не заперечується, що зумовлює застосування всіх складових елементів податку (п.7.1 статті 7 Податкового кодексу України) у їх сукупності, в т.ч. з урахуванням обов`язку позивача нараховувати та сплачувати податок, який виник на підставі пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України. При цьому, сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визнається податковим боргом.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що листом від 30 вересня 2019 року Головне управління ДПС у місті Києві повідомило позивача, що станом на 30 вересня 2019 року заборгованість ПрАТ «Київопорядкомлект» по земельному податку становить 4 625 699,09 грн., що складається з податкових зобов`язань, визначених платником податків згідно податкових розрахунків земельного податку та пені, нарахованої за несвоєчасну сплату визначених податкових зобов`язань.

Водночас, у червні 2019 року проведено документальну планову виїзну перевірку позивача стосовно дотримання ним вимог податкового законодавства, за результатами якої складено відповідний акт перевірки від 07 червня 2019 року №121/26-15-14-07-02-10/05503326. Даною перевіркою, як стверджує позивач, встановлено відсутність у ПрАТ «Київопорядкомплект» обов`язку декларувати та сплачувати земельний податок.

У зв`язку з наведеним, позивачем подано уточнюючі декларації та виправлення допущеної помилки при визначенні податкових зобов`язань до сплати, на підставі яких відповідачем списано податкові зобов`язання за період 2016 року (червень-грудень) - 2019 року (січень-листопад) на загальну суму 13 971 165,75 грн., що відображено в електронному кабінеті платника податків.

В той же час, заборгованість у розмірі 2 350 704,17 грн. по основному платежу (зі штрафними санкціями включно) та 2 282 913,18 грн. - сума пені обліковується за позивачем, що і зумовило його звернення до суду з даним позовом.

При вирішенні спору по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно пункту 6.1 статті 6 Податкового кодексу України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Стаття 8 Податкового кодексу України визначає види податків та зборів.

Так, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори (пункт 8.1).

Згідно пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України, до місцевих податків належить податок на майно.

Приписами пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України передбачено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Сплата податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки регулюється статтею 266 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток

Відповідно до підпункту 16.1.4. пункту 16.1. статті 16 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи, що, у відповідності до статті 36 Кодексу, є податковим обов`язком. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком, збором та є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Підстави припинення податкового обов`язку, крім його виконання, визначені пунктом 37.3. статті 37 Податкового кодексу України.

Згідно пункту 38.1. статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Пунктом 38.2. статті 38 Податкового кодексу України визначено, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Положеннями статті 36 Податкового кодексу України визначено суть податкового обов`язку, згідно положень якої податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи (пункт 36.1). Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором (пункт 36.2). Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом (пункт 36.3).

Згідно приписів підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Наявними матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що позивач самостійно подавав податкові декларації з податку на землю та визначив проведений ним розрахунок як такий, що є узгодженим.

Відповідно до пункту 56.11 статті 56 Податкового кодексу України не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.

Грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (підпункт 14.1.39 пункт 14.1 стаття 14 Податкового кодексу України).

Податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк (підпункт 14.1.156 пункт 14.1 стаття 14 Податкового кодексу України).

Податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Виконанням податкового обов`язку згідно пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України є сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визнається податковим боргом.

Підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Відповідно до пункту 49.8 статті 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Згідно з абзацом першим пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Статтею 102 Податкового кодексу України визначається строк у 1095 днів, що відраховується від дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.

Отже, пунктом 50.1 статті 50 Податкового кодексу України надається платнику податків право на надання уточнюючих податкових декларацій виключно у межах строку, встановленого статтею 102 цього Кодексу.

При цьому, аналіз зазначених положень податкового законодавства свідчить про те, що податковий орган може не прийняти податкову декларацію у випадку якщо остання не відповідає вимогам пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України щодо наявності та достовірності заповнення всіх обов`язкових реквізитів.

Так, позивачем подано у червні 2019 року уточнюючу декларацію в т.ч. і за 2015 рік стосовно списання існуючих задекларованих зобов`язань зі сплати плати за землю. Тобто, така уточнююча декларація за 2015 рік та за 2016 рік (січень-травень) подана поза межами строку, встановленого статтею 102 Податкового кодексу України.

Відповідно, у відповідача був відсутній обов`язок здійснювати списання самостійно визначених зобов`язань за вказані періоди (2015 рік-січень-травень 2016 року) та, як наслідок, відсутні підстави для зобов`язання податкового органу здійснити таке списання в інтегрованій картці платника податків.

Водночас, нормами Податкового кодексу України не передбачено механізму сторнування (видалення, анулювання, визнання недійсними) податкових декларацій, поданих до контролюючого органу за попередні роки.

Суд також враховує, що в ході проведення документальної планової виїзної перевірки, за результатами якої складено акт перевірки від 07 червня 2019 року №121/26-15-14-07-02-10/05503326, встановлено факт користування ПрАТ «Київопорядкомплект» земельними ділянками за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 9, площею 8335,65 кв. м., обліковий №90:108:0006, та о. Жуків площею 117091,23 кв.м., обліковий №90:337:006 у Голосіївському районі м. Києва.

В акті перевірки також вказано, що зазначені земельні ділянки перебувають в користуванні позивача на підставі договору оренди від 11 березня 2016 року та договору управління нерухомим майном №01/02 від 01 лютого 2016 року.

Однак, станом на 11 травня 2019 року згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ПрАТ «Київопорядкомплект» нерухоме майно не обліковується.

Тобто, виключно з факту відсутності зареєстрованого права позивач стверджував про відсутність у нього обов`язку декларувати та сплачувати земельний податок.

При цьому, суд враховує, що в зазначеному акті перевірки податковий орган зазначив, що позивач не є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а не земельного податку, як стверджує позивач.

Крім того, відсутність факт реєстрації права користування земельними ділянками не нівелює його фактичного використання позивачем.

Використання земельних ділянок без належного оформлення прав, включаючи право оренди, є порушенням норм земельного законодавства (ст. 211 Земельного кодексу України). Повноваження із здійснення контролю за дотриманням земельного законодавства делеговано виконавчим органам сільських, селищних, міських рад (п. 1 п. «б» ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

В той же час, наявність або ж відсутність такого обов`язку сплати не є предметом дослідження в межах даного спору, оскільки вище судом встановлено, що у зв`язку з поданням позивачем уточнюючих декларацій за 2015 рік та січень-травень 2016 року поза межами строку, встановленого статтею 102 Податкового кодексу України, у відповідача відсутні повноваження щодо списання існуючих задекларованих позивачем податкових зобов`язань.

Відповідно, судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача скасувати податковий борг у розмірі 4 740 322,37 грн.

Стосовно посилання позивача на постанови Вищого адміністративного суду України від 23 квітня 2014 року №2а-6486/12/2070 та Верховного Суду від 27 червня 2019 року №817/3148/14 як на безпідставність нарахування пені за несвоєчасну сплату узгоджених зобов`язань, суд враховує, що нарахування пені вважається протиправним за періоди, стосовно яких подано уточнюючі декларації в межах строку, передбаченого статтею 102 Податкового кодексу України.

В той же час, в межах спірних правовідносин має місце недотримання строку, визначеного статтею 102 Податкового кодексу України за період 2015 рік та січень-травень 2016 року.

В частині оскарження позивачем рішень про опис майна в податкову заставу, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до підпункту 14.1.154 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

У разі невиконання платником податків грошового зобов`язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.

Згідно з підпунктом 89.1.2 пунктом 89.1 статті 89 ПК України, право податкової застави виникає: у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Податковий борг, у свою чергу, це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

З урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому. У разі якщо балансова вартість майна, на яке поширюється податкова застава, є меншою ніж сума податкового боргу платника податків, право податкової застави поширюється на таке майно (пункт 89.2 статті 89 ПК України).

Пунктом 89.3 статті 89 ПК України передбачено, що майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису.

До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу.

Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг.

Проаналізувавши викладені норми, суд прийшов до висновку, що єдиною підставою виникнення права податкової застави є наявність податкового боргу.

Факт того, що станом на дати прийняття рішень про опис майна у податкову заставу, на підставі яких складено акти, за позивачем обліковувався податковий борг підтверджується наявними матеріалами справи, відтак такі рішення прийняті за наявності законодавчо визначених підстав.

Крім того, станом на день вирішення даного спору за позивачем обліковується заборгованість, відповідно, відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача припинити наявні обтяження.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, судом не вбачається підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування виконав.

З огляду на відмову в задоволенні адміністративного позову, підстави для здійснення розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Приватного акціонерного товариства «Київопорядкомплект» відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук