Справа № 480/6466/21
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року Справа №480/6466/21

Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Кравченка Є.Д., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/6466/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1,м. Суми,Сумська область,40009) в якій просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сум ській області щодо неврахування ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 07.02.1983 по 20.08.1990 в будівельно-монтажному управлінні «Ромнипромбуд», у тому числі періоду роботи у закордонному відрядженні в Лівії з 22.07.1986 по 11.08.1987, та щодо відмови в призначенні пенсії за віком з 05.01.2021;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 страхового стажу для призначення пенсії за віком період роботи з 07.02.1983 по 20.08.1990 в будівельно-монтажному управлінні «Ромнипром буд», у тому числі період роботи у закордонному відрядженні в Лівії з 22.07.1986 по 11.08.1987, та призначити мені, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), пенсію за віком з 05.01.2021 року, з врахуванням стажу роботи з 07.02.1983 по 20.08.1990 в буді вельно-монтажному управлінні «Ромни-промбуд», у тому числі періоду роботи у закордонному відрядженні в Лівії з 22.07.1986 по 11.08.1987.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,05.01.2021 року подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області заяву про призначення пенсії за віком.

Рішенням від 13.01.2021 відповідач відмовив в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 27 років - в наявності 22 років 4 місяців 16 днів.

Листом від 16.01.2021 № 1800-8303-8/2152, яким позивача повідомлено про вказане рішення, зазначено, що за наявності такого стажу право на призначення пенсії я набуду при досягненні 63 років та зверненні до управління. До вказаного листа додано розрахунок страхового стажу.

На моє звернення до відповідача щодо причин відмови у призначенні пенсії, листом від 24.02.2021 № 1052/691-К-02/8-1800/21 відповідач повідомив, що відповідно до Правил про умови праці радянських працівників за кордоном, затверджених постановою Державного комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 25.12.1974 № 365, у трудові книжки спеціалістів, направлених на роботу за кордон, підприємствами, в яких вони працювали до виїзду, по закінченню їх роботи за кордоном вносяться записи, на підставі довідок міністерств та відомств, у яких мало бути зазначено час роботи за кордоном та займана посада, а також підстава їх видачі (номери та дати відповідних наказів).

Згідно з наданою позивачем для призначення пенсії трудовою книжкою, 01.10.1987 позивач приступив до роботи у БМУ «Ромнипромстрой» тресту «Сумхімстрой». У запису № 18 про звільнення з цієї організації має місце дописування у даті, з якої мене звільнено. Зазначене дописування, згідно з вищевказаною Інструкцією про порядок ведення трудових книжок, не завірене організацією де було зроблено такий запис.

У зв`язку з вищезазначеним, період моєї роботи з 07.02.1983 по 20.08.1990 не зарахований до страхового стажу позивача згідно із записами трудової книжки. Такий період може бути зарахований до страхового стажу на підставі довідок, виданих організаціями, з якими я перебував у трудових відносинах, їх правонаступником, або архівною установою.

Позивач вважаю, що він належним чином підтвердив свій стаж роботи в БМУ «Ромнипромбуд» в період 07.02.1983 по 20.08.1990, у тому числі і період перебування в закордонному відрядженні з 22.07.1986 по 11.08.1987, представивши трудову книжку, яка є основним документом про підтвердження трудової діяльності особи.

При цьому, посилання відповідача як на підставу відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 07.02.1983 по 20.08.1990 з тих підстав, що у запису № 18 про звільнення має місце дописування у даті, з якої позивача звільнено, яке не завірене організацією, де було зроблено такий запис, є протиправним.

Відповідач надав суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що вважає адміністративний позов ОСОБА_1 необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 27 років.

Відповідно до п. 24 Порядку для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів. Згідно з наданими копіями документів страховий стаж на дату звернення за призначенням пенсії (05.01.2021 року) складає 22 роки 4 місяці 16 днів. Не враховано період роботи з 07.02.1983 по 20.08.1990 в будівельно-монтажному управлінні «Ромни-промбуд», у тому числі період роботи у закордонному відрядженні в Лівії з 22.07.1986 по 11.08.1987, з 07.12.1983 по 20.08.1990 в будівельно-монтажному управлінні «Ромни-промбуд», у тому числі періоду роботи у закордонному відрядженні в Лівії з 22.07.1986 по 11.08.1987 оскільки не надано підтверджувальних довідок за вищезазначені періоди.

Враховуючи вищезазначене підстави для призначення пенсії за зверненням від 05.01.2021 відсутні.

У задоволенні адміністративного позову відповідач просив суд відмовити.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Заявами по суті є позов та відзив.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

05.01.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком (а.с. 23).

Листом від 16.01.2021 № 1800-8303-8/2152 ГУ ПФУ в Суській області відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через відсутність необхідного страхового стажу 27 років (у наявності 22 роки 4 місяці 16 днів) (а.с. 26).

Вважаючи вказані дії відповідача неправомірними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058).

Відповідно до статті 9 Закону № 1058 в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 4 вказаної статті Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону №1058 встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також, зокрема, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової знижки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі па підприємстві, в установі, організації.

При цьому, частиною 1 статті 56 Закону №1788 передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Питання, пов`язані з умовами праці радянських працівників за кордоном, врегульовано Правилами про умови праці радянських працівників за кордоном, затвердженими постановою Державного комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 25.12.1974 року № 365.

Зі змісту п. 48 зазначених Правил про умови праці радянських працівників за кордоном вбачається, що працівникам, направленим до установ СРСР за кордоном, а також

їх сімей, прийнятим на місці на штатні посади, час роботи в цих установах зараховується до їх безперервного трудового стажу при призначенні виплати з державного соціального страхування за умови вступу на роботу після повернення в СРСР протягом двох місяців, не враховуючи часу проїзду до місця постійного проживання і перебування у відпустці, що невикористана за час роботи за кордоном.

Згідно п. 50 Правил до стажу роботи за спеціальністю (педагогічний, медичний та інші) включається час роботи в установах СРСР за кордоном за даною спеціальністю.

Відповідно до п. 52 названих Правил у трудові книжки спеціалістів, які направляються на роботу за кордон, підприємства (установи, організації) роблять запис про відрядження їх у розпорядження міністерств (відомств) для використання на роботі за кордоном. Трудові книжки спеціалістів зберігаються на підприємствах, в установах, організаціях, де вони працювали до виїзду за кордон.

У п. 53 Правил вказано, що записи в трудові книжки спеціалістів проводяться після закінчення їх роботи за кордоном підприємствами (установами, організаціями), в яких вони працювали до виїзду за кордон, на підставі довідок міністерств і відомств. У довідках вказується час роботи за кордоном і займана посада, а також заснування їх видачі (номери і дати відповідних наказів).

Із записів в трудовій книжці позивача (а.с. 6-19) за спірний період роботи (з 07.02.1983 по 20.08.1990) вбачається, що 07.02.1983 позивач був прийнятий на роботу слюсарем-монтажником 3 розряду БМУ «Ромнипромбуд» Тресту «Сумихімбуд» (наказ № 9-к від 07.02.1983). З 19.06.1985 позивачу присвоєний 4 розряд монтажника металевих та залізобетонних конструкцій (наказ № 49-к від 19.06.85), а 20.03.1986 - 3 розряд арматурника (наказ № 37-к від 17.03.86). З 22.07.1986 по 11.08.1987 позивач перебував у закордонному відрядженні в Лівії (довідка № 314 від 09.07.87 «Главзарубежстрой»). З 01.10.1987 приступив до роботи ст. монтажником 4 розряду (наказ № 131-к від 28.09.1987). З 05.01.1988 призначений бригадиром (наказ № 1 від 04.01.88). 20.08.1990 звільнений за ст. 36 п. 1 КЗпП УРСР за згодою сторін (наказ № 30-к від 24.10.1990).

Таким чином, із записів у трудовій книжці позивач вбачається, що 07.02.1983 на підставі наказу № 9-к від 07.02.1983 позивач прийнятий на роботу до БМУ «Ромнипромбуд» Тресту «Сумихімбуд», звільнений з роботи з 20.08.1990 на підставі наказу № 30-к від 24.10.1990.

Під час перебування у трудових відносинах з БМУ «Ромнипромбуд» позивач був направлений у закордонне відрядження до Лівії, тому на виконання положень п.п. 52, 53 Правил про умови праці радянських працівників за кордоном у трудову книжку серії НОМЕР_2 на підставі довідки № 314 від 09.07.87, виданої «Главзарубежстрой», БМУ «Ромнипромбуд» внесено запис про моє перебування у закордонному відрядженні в Лівії з 22.07.1986 по 11.08.1987. Із проведених записів у трудовій книжці вбачається, що після повернення з Лівії позивач з 01.10.1987 знову приступив до роботи на підприємстві, де працював до виїзду за кордон, тобто з дотриманням строків, вказаних у п. 48 Правил про умови праці радянських працівників за кордоном.

Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Суд вважає, що відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного страхового стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Суд також звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Зазначений висновок викладено в постанові Верховного суду від 06 березня 2018 року по справі № 754/14898/15-а.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позивач належним чином підтвердив свій стаж роботи в БМУ «Ромнипромбуд» в період 07.02.1983 по 20.08.1990, у тому числі і період перебування в закордонному відрядженні з 22.07.1986 по 11.08.1987.

Пунктом 1 частини першої статті 45 Закону №1058 передбачено, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як слідує з національного паспорту позивача останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 32-33), тобто станом на день звернення до ГУ ПФУ в Сумській області (05.01.2021) із заявою про призначення пенсії, позивачу виповнилось повних 60 років.

Тобто, вказана заява подана відповідачу в межах строку, встановленого частиною першою статті 45 Закону № 1058, а тому пенсія позивача повинна бути призначена із врахуванням вказаних обставин з 21.10.2020.

У відповідності до частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії, кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

З огляду на вимоги Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (Спорронг та Льонрот проти Швеції) до правовідносин щодо отримання пенсії слід застосовувати засади юридичної визначеності, зокрема в частині права особи на розумні очікування мирного володіння майном.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 07.02.1983 по 20.08.1990 в будівельно-монтажному управлінні «Ромнипромбуд», у тому числі періоду роботи у закордонному відрядженні в Лівії з 22.07.1986 по 11.08.1987 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу для призначення пенсії за віком період роботи з 07.02.1983 по 20.08.1990 в будівельно-монтажному управлінні «Ромнипромбуд», у тому числі період роботи у закордонному відрядженні в Лівії з 22.07.1986 по 11.08.1987.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Повноваження адміністративних судів визначені Кодексом адміністративного судочинства України. При цьому суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому законодавцем повноважень.

Оскільки рішення про призначення пенсії приймається органом Пенсійного фонду і право на призначення пенсії є його виключними повноваженнями, втручання у яке не відповідатиме завданням адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне застосувати належний спосіб захисту прав позивача та у відповідності до ч. 2 ст. 9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУ ПФУ в Сумській області повторно розглянути заяву позивача від 05.01.2021 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду щодо зарахування спірного періоду роботи до стажу роботи, оскільки питання щодо призначення пенсії є дискреційними повноваженнями відповідача.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу адвоката суд враховує таке.

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС Українидля цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно дозаконудосудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 269 Рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Позивач просить стягнути з ГУ ПФУ у Сумській області витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 3000,00 грн.

Перевіряючи доводи сторін та докази, якими позивач підтверджує понесені витрати, суд встановив, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката надано суду договір про надання правничої допомоги та в якому сторони узгодили гонорар адвоката по виконанню умов вказаного договору 3000,00 грн., розрахунок витрат на правову допомогу, квитанцію про оплату правничої допомоги у сумі 3000,00 грн.

Великою Палатою Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмета доказування у справі.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що належать розподілу між сторонами.

Під час визначення суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критеріємрозумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Під час вирішення судом питання відшкодування витрат на правову допомогу, суд повинен дослідити відповідність наданих видів допомоги критеріям видів правової допомоги, визначених статтями19,20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.11.2019 у справі № 826/7375/18 (ЄДРСР 85645427)

Враховуючи незначну складність справи, вимоги чинного процесуального законодавства щодо справедливого вирішення спорів та дотримання принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд дійшов висновку про необґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, що належать розподілу між сторонами у сумі 3000 грн та наявність підстав для зменшення розміру витрат на оплату правової допомоги.

Суд зазначає, що розмір гонорару адвокату визначається за погодженням з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а такожкритерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на правничу допомогу визначивши витрати на правничу допомогу у сумі 1000 грн.

Відповідно до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За наведених обставин, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Сумській області на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до страхового стажу періоду роботи з 07.02.1983 по 20.08.1990 в будівельно-монтажному управлінні «Ромнипромбуд», у тому числі періоду роботи у закордонному відрядженні в Лівії з 22.07.1986 по 11.08.1987.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40000, м. Суми, вул. Пушкіна, буд. 1, ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ) до страхового стажу для призначення пенсії за віком період роботи з 07.02.1983 по 20.08.1990 в будівельно-монтажному управлінні «Ромнипромбуд», у тому числі період роботи у закордонному відрядженні в Лівії з 22.07.1986 по 11.08.1987.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40000, м. Суми, вул. Пушкіна, буд. 1, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за віком від 05.01.2021 року та прийняти рішення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду по даній справі.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40000, м. Суми, вул. Пушкіна, буд. 1, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ) суму судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп та суму витрат на правничу допомогу в розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко