Справа № 460/78/20
Суддя: У.М. Нор
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 грудня 2021 року м. Рівне №460/78/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач), в якому просить суд:

1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні позивачу перерахунку та виплати заборгованості з державної пенсії по інвалідності у розмірі прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком за період з 06.05.2014 у відповідно до статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції на дату призначення пенсії;

2) визнати за позивачем з дати призначення пенсії право на щомісячне отримання державної пенсії по інвалідності у розмірі прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком згідно зі статтею 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції на дату призначення пенсії, тобто з 06.05.2014;

3) зобов`язати відповідача з дати призначення пенсії здійснити позивачу перерахунок та виплату заборгованості з державної пенсії по інвалідності у розмірі прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком згідно зі статтею 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції на дату призначення пенсії, тобто з 06.05.2014.

За змістом позовної заяви вимоги позивача ґрунтуються на тому, він є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи 3-ї категорії. З травня 2014 року позивачу встановлена ІІ група інвалідності. Також з травня 2014 року позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує державну пенсію по інвалідності за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також додаткову пенсію за шкоду, завдану здоров`ю, за нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». При цьому, позивач вказує, що з моменту призначення відповідач виплачував йому державну пенсію по інвалідності в меншому розмірі, ніж встановлено чинним законодавством, тобто менше прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України. Також позивач вказує, що відповідач безпідставно виплачує йому додаткову пенсію за шкоду, завдану здоров`ю, в розмірі встановленому Кабінетом Міністрів України, а не нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». З огляду на вказане, позивач просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень вказано, що 19 червня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік», яким передбачено, зокрема, що у 2011 році положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік. Таким чином, з прийняттям Верховною Радою України зазначеного Закону, визначення порядку та розмірів виплат вказаній категорії громадян делеговано Кабінету Міністрів України. В подальшому Кабінетом Міністрів України прийняті постанови від 06 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказані постанови Уряду були чинними й підлягали застосуванню з 2011 року. З огляду на вказане вище, відповідач стверджує, що в спірних правовідносинах він діяв в межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, тобто не порушуючи вимог статті 19 Конституції України, а тому просить відмовити в задоволенні позовної заяви повністю.

Ухвалою суду від 13.01.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 00.00.2021 залишено без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку та виплати заборгованості з державної пенсії по інвалідності у розмірі прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком у відповідно до статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції на дату призначення пенсії, за період з 06.05.2014 по 01.07.2019, а також зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату заборгованості з державної пенсії по інвалідності у розмірі прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком згідно зі статтею 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції на дату призначення пенсії, за період з 06.05.2014 по 01.07.2019.

Таким чином позовними вимогами у даній справі є: 1) визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні позивачу перерахунку та виплати заборгованості з державної пенсії по інвалідності у розмірі прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком у відповідно до статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції на дату призначення пенсії, за період з 02.07.2019; 2) визнання за позивачем з дати призначення пенсії, тобто з 06.05.2014, права на щомісячне отримання державної пенсії по інвалідності у розмірі прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком згідно зі статтею 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції на дату призначення пенсії; 3) зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату заборгованості з державної пенсії по інвалідності у розмірі прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком згідно зі статтею 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції на дату призначення пенсії, за період з 02.07.2019.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, то відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив таке.

Позивач є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи (3 категорії), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 01.10.2002.

Згідно з Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0312618, з 06.05.2014 позивачу встановлена ІІ група інвалідності (загальне захворювання).

Відповідно до довідки Управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 23.01.2020 № 211/04-3-16, позивач з 06.05.2014 перебуває на обліку в територіальному органі Пенсійного фонду України та отримує пенсію по інвалідності (ІІ групи) за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також позивач отримує додаткову пенсію, передбачену статтею 51 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

08.11.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив здійснити нарахування та виплату державної пенсії по інвалідності у розмірі прожиткового мінімуму встановленого законом відповідно до статті 46 Конституції України та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком згідно зі статтею 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції на дату призначення пенсії, за період з 06.05.2014.

Листом від 06.12.2019 за № П-3895/07.1-59 (П-4090/07.1-59) відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для перерахунку вказаних вище пенсійних виплат, оскільки їх обчислення та виплата здійсненні у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи їх протиправними, звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

01 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058; тут і далі - в редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії по інвалідності), який встановлює принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1058, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058 передбачено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з частиною першою статті 30 Закону № 1058, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Також частиною першою статті 33 Закону № 1058 передбачено, що пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: особам з інвалідністю I групи - 100 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю II групи - 90 відсотків пенсії за віком; особам з інвалідністю III групи - 50 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону.

В свою чергу, частиною першою статті 27 Закону № 1058 встановлено, що розмір пенсії за віком визначається за формулою:

П = Зп Кс, де:

П - розмір пенсії, у гривнях;

Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях;

Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

При цьому, за приписами частин першої та другої статті 28 Закону № 1058, Мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на розмір зазначеної пенсії.

За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено частиною першою цієї статті, пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком.

В той же час, пунктом 2 постанова Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 № 265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян» передбачено, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 2-1 цієї постанови (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною), не досягає прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру.

Згідно з наданим відповідачем розрахунком, загальний страховий стаж позивач становить 16 років 03 місяці 17 днів. Доказів на підтвердження протилежного позивачем в ході розгляду справи не надано та судом не здобуто.

Оскільки набутий позивачем страховий стаж становив менше 35 років, тому у відповідності до частини другої статті 28 обчислення розміру його пенсії по інвалідності здійснювалося пропорційно наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком.

Відтак, розмір пенсії позивача по інвалідності завжди становитиме менше розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, оскільки згідно з вимогами чинного законодавства обчислюється пропорційному наявному страховому стажу 16 років 03 місяців 17 днів, замість 35 років, необхідних для призначення пенсійної виплати в розмірі, що дорівнює мінімальному розміру пенсії за віком.

Разом з тим, відповідач у відповідності до пункту 2 постанова Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 № 265 був зобов`язаний встановлювати позивачу щомісячну державну адресну допомогу в сумі, що не вистачає до розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлено законом. Тобто, у підсумку відповідач мав виплачувати позивачу пенсійну виплату в розмірі, що дорівнює розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеному законом.

Довідками 03.12.2019 №№ 52/04-3-16, 52/04-3-16 стверджується, що з липня 2019 року відповідач виплачував позивачу пенсію в розмірі, що дорівнював розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

З огляду на вказане, суд констатує, що виплачуючи позивачу з липня 2019 року пенсію по інвалідності в розмірі, що дорівнює розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеному законом на момент проведення виплати, відповідач жодним чином не порушив вимоги чинного законодавства, в тому числі статті 46 Конституції України, та права позивача.

Щодо перерахунку позивачу додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, за період з 02.07.2019, то суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується учасниками справи згідно зі змістом заяв по суті, що нарахування та виплата позивачу додаткової пенсії, передбаченої статтею 51 Закону № 796, з 02.07.2019 здійснювалися у відповідності до Порядку № 1210.

Відповідно до статті 63 Закону № 796, фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначені у Бюджетному кодексі України (далі - БК України).

Відповідно до частини першої статті 23 БК України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачене законом про Державний бюджет України.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII (далі - Закон № 79), пунктом 63 якого розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України доповнений пунктом 26, яким установлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону № 796 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що вказані вище положення Закону № 79 не були визнанні неконституційними.

Таким чином, починаючи з 01 січня 2015 року Кабінету Міністрів України були надані повноваження щодо визначення розміру і порядку виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796.

Наведене вище, на переконання суду, узгоджується з приписами пункту 3 статті 116 Конституції України, відповідно до яких Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту.

Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомог, зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» був затверджений порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, суд констатує, що із набуттям чинності Закону № 79, Кабінету Міністрів України були надані повноваження щодо визначення розміру виплат передбачених, зокрема, статтею 51 Закону № 796.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що виплачуючи позивачу з 01 липня 2019 року додаткову пенсію, передбачену статтею 51 Закону № 796, у порядку та розмірах, встановлених Порядком № 1210, відповідач діяв правомірно та, відповідно, жодним чином не порушив законні права та інтереси позивача щодо належного соціального забезпечення у старості.

Аналогічна правова позиція щодо визначення розмірів пенсійних виплат, передбачених статтями 50, 54 Закону № 796, з 1 січня 2016 року висловлена Верховним Судом в постановах від 21 лютого 2018 року по справі № 619/2262/17 (адміністративне провадження № К/9901/1564/17), від 19 червня 2018 року по справі № 344/14522/17 (адміністративне провадження № К/9901/50716/18) та від 6 листопада 2018 року по справі № 303/6762/16-а (адміністративне провадження № К/9901/24630/18).

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком, починаючи з 02 липня 2019 року без обмеження кінцевим строком, є безпідставними, спростовуються наведеними вище положеннями чинного законодавства, а тому в їх задоволенні належить відмовити.

Щодо вимог позивача в частині визнання за ним права на щомісячне отримання державної пенсії по інвалідності у розмірі прожиткового мінімуму відповідно до статті 46 Конституції України та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 25 % мінімальної пенсії за віком згідно зі статтею 51 Закону № 796 в редакції на дату призначення пенсії, з дати призначення пенсії (06.05.2014), то суд зазначає, що відповідно до приписів КАС України, суд не наділений повноваженнями щодо визнання за позивачем права на застосування до нього норми закону (в тому числі в певній редакції) та, відповідно, отримання пенсійних (соціальних) виплат в конкретних розмірах.

Суд повторює, що відповідно до статті 30 Закону № 1058, встановлена нею пенсійна виплата, виплачується особі в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності.

В свою чергу, згідно зі статтею 51 Закону № 796, встановлені нею пенсійні виплати виплачуються особам, віднесеним до 2-4 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З викладеного вище слідує, що особа набуває право на отримання державної пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, в силу вимог закону та, відповідно, не потребує додаткового ухвалення судового рішення щодо визнання такого права.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи довів повну правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Натомість, доводи та аргументи позивача, якими останній обґрунтовував позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а в задоволенні позовної заяви належить відмовити повністю.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат у відповідності до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Короленка, 7; ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 01 грудня 2021 року

Суддя У.М. Нор