Справа № 620/8236/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/8236/21 Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови йому у не нарахуванні та не виплаті компенсації за невикористані відпустки за 2020 рік, а саме 12 днів основної та 8 днів додаткової відпустки та 14 днів відпустки як учаснику бойових дій.

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію за невикористані дні відпустки за 2020 рік, а саме 12 днів основної та 8 днів додаткової відпустки та 14 днів відпустки, як учаснику бойових дій.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач всупереч положенням статті 24 Закону України «Про відпустки», статті 93 Закону України «Про Національну поліцію», Порядку № 260 не нарахував та не виплатив позивачу компенсацію за невикористану ним додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020 рік, а також компенсацію - за невикористані дні відпустки за 2020 рік, що включає 12 днів основної відпустки і 8 днів додаткової, у день його звільнення з поліції.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ним 12 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, невикористані 7 днів додаткової відпустки за 2020 рік та невикористані 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік.

Зобов`язано Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не невикористані ним 12 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік, невикористані 7 днів додаткової відпустки за 2020 рік та невикористані 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що чинним законодавством взагалі не перебачено можливості перенесення невідбутих щорічних відпусток на інший календарний рік та надання компенсації при звільненні.

Також апелянт звертає увагу на те, що відпустка учасникам бойових дій належить до додаткових відпусток згідно статті 16-2 Закону України «Про відпустки», а тому не підпадає під дію статті 24 Закону України «Про відпустки» та не підлягає грошовій компенсації.

З огляду на вказане, позивач не має права на грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки за 2020 рік, так як компенсації підлягають відпустки саме в році звільнення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що відповідач протиправно та без наявних на це правових підстав не здійснив при звільненні компенсації за дні невикористаних відпусток, відтак судом першої інстанції було ухвалено законне та обгрунтоване рішення.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України.

При цьому, у відповідності до посвідчення від 17.03.2017 серії НОМЕР_1 позивач має статус учасника бойових дій.

У подальшому, згідно витягу з наказу Департаменту стратегічних розслідувань «По особовому складу» від 14.06.2021 № 189о/с ОСОБА_1 з 17.06.2021 звільнено, з виплатою компенсації за 13 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки та 08 діб додаткової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2021 році.

У той же час, згідно з Довідкою 3-го відділу (кадрового забезпечення) 4-го управління Департаменту стратегічних розслідувань від 28.08.2021 (а.с. 29) позивач проходив службу в Департаменті з 01 січня 2020 року по 17 червня 2021 року. Станом на 31 грудня 2020 року ОСОБА_1 відповідно до статей 92 та 93 Закону України «Про Національну поліцію» має право на:

- щорічну основну оплачувану відпустку в кількості 30 діб, яку відповідно до поданого ним рапорту від 23 листопада 2020 року та наказу Департаменту від 30 листопада 2020 року № 415о/с (а.с. 9) використав у кількості 18 діб;

- додаткову оплачувану відпустку - 07 діб (враховуючи наявний у позивача стаж служби в поліції, який дає право на надання додаткової оплачуваної відпустки, який становить 12 років 11 місяців 00 днів);

- додаткову відпустку зі збереженням грошового забезпечення, передбаченої статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій - 14 діб.

Втім, з рапортами про надання невикористаної частини щорічної основної оплачуваної відпустки у кількості 12 діб, додаткової оплачуваної відпустки - 07 діб та додаткової відпустки зі збереженням грошового забезпечення, передбаченої статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», як учаснику бойових дій за 2020 рік позивач до керівництва Департаменту стратегічних розслідувань не звертався.

Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки, додаткової оплачуваної відпустки та додаткової відпуски як учаснику бойових дій за 2020 рік, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки станом на 31.12.2020 позивач відповідно до статей 92 та 93 Закону України «Про Національну поліцію України» № 580-VIII мав право на щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік в кількості 12 діб, щорічну додаткову відпустку у розмірі 7 днів, та при звільненні позивача з 17.06.2021 з Департаменту стратегічних розслідувань грошова компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2020 рік, а саме 14 днів, відповідачем нарахована та здійснена йому не була, вказане свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

У свою чергу, Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII).

Згідно з положеннями статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Частинами першою-четвертою статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин восьмої-одинадцятої статті 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

У свою чергу, критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання) визначаються положеннями Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок № 260).

Приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Водночас, згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

З вищевикладених норм вбачається, що поліцейським можуть бути надані, зокрема, такі відпустки: щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та додаткові відпустки, передбачені Законом України «Про відпустки» та відповідними законами України.

Як свідчать матеріали справи, станом на 31.12.2020 позивач відповідно до статей 92 та 93 Закону № 580-VIII мав право на щорічну основну оплачувану відпустку за 2020 рік в кількості 12 діб.

При цьому, враховуючи, що за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, та зважаючи на те, що станом на 31.12.2020 стаж служби позивача в поліції становить 12 років 11 місяців 00 днів, станом на 31.12.2020 ОСОБА_1 мав право на додаткову оплачувану відпустку за 2020 рік у кількості 7 діб ((12 повних років роботи-5 років)*1 день), а не як зазначає позивач - 8 діб.

У той же час, як вірно відзначено судом першої інстанції станом на момент звільнення вказані відпустки позивачем використані не були.

Крім того, на момент звільнення відповідачем грошова компенсація за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки та оплачуваної додаткової відпустки за вислугу років позивачу нарахована та виплачена не була.

При цьому, правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восбмої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII.

Отже, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року та не передбачено позбавлення права на відпустку, яке поліцейський отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 520/12296/2020.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин 2, 3 статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону № 580-VIII і Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, слід зазначити, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Аналогічні висновки висловлено судовою палатою Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, та у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 160/5393/19, від 31.03.2021 у справі № 320/3843/20, від 26.05.2021 у справі №360/1362/20, від 24.06.2021 у справі № 520/8054/2020.

Вказане спростовує доводи апелянта щодо неможливості виплати компенсації за невикористані дні відпусток.

За таких обставин, позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним частини означених вище відпусток, зокрема за не невикористані ним 12 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2020 рік та невикористані 7 днів додаткової відпустки за 2020 рік.

Щодо позовних вимог про виплату компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Тобто, зазначені вище норми фактично встановлюють право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

У даному випадку, суд зазначає про те, що положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.05.2020 у справі № 360/4127/19, від 14.04.2021 у справі № 620/1487/20 та від 31.05.2021 у справі № 200/13837/19-а.

Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій, що знайшло своє відображення у постановах від 14.04.2021 у справі №620/1487/20 і від 29.04.2021 у справі №200/602/20-а.

Так, Верховний Суд зазначив, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

При цьому, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Як свідчать матеріали справи, при звільненні позивача з 17.06.2021 з Департаменту стратегічних розслідувань грошова компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2020 рік, а саме 14 днів, відповідачем нарахована та здійснена йому не була.

Вказане свідчить про наявність підстав для визнання зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не невикористані 14 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 рік.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук