Справа № 160/1464/21
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 160/1464/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 Ковалько Володимира Анатолійовича

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року (головуючий суддя Лозицька І.О.) в адміністративній справі

за позовом представника ОСОБА_1 Ковалько Володимира Анатолійовича

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 (далі - Позивач) ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - Відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, які полягають у відмові у перерахунку пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, які полягають у відмові зарахувати стаж роботи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 1975 року по 1992 року в районах Крайньої Півночі;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до стажу період роботи з 1975 року по 1992 року в районах Крайньої Півночі;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення згідно статті 382 КАС України протягом одного місяця з моменту вступу рішення у законну силу.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив про те що, листом №14568-14944/К-03/8-0400/20 від 31.07.2020 року пенсійний орган протиправно відмовив йому у зарахуванні періоду роботи з 1975 року по 1992 року в районах Крайньої Півночі до страхового стажу у кратному розмірі, посилаючись при цьому на відсутність в пенсійній справі документів, які б підтвердили факт укладання трудового договору та користування пільгами для працівників Крайньої Півночі. Позивач вважає, що обчислення пільгового страхового стажу під час трудової діяльності здійснюється на підставі саме трудової книжки, якою підтверджується факт роботи позивача з 1975 року по 1992 року в районах Крайньої Півночі. З огляду на вказане, Позивач просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року по справі №160/1464/21 в задоволенні адміністративного позову представника ОСОБА_1 Ковалько Володимира Анатолійовича до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено (а.с. 121-123).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 131-134).

В апеляційній скарзі Позивач, із посиланням на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що судом першої інстанції не взято до уваги тих обставин, що на облік в Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 стала 30 березня 2005 року не у зв`язку з виходом на пенсію, а у зв`язку із зміною місця проживання, що підтверджуються заявою від 28.03.2005 року, при цьому пенсія за віком Позивачу була призначена раніше 01.06.1992 року. Крім того, Позивач вказує про те, що разом із заявою про постановку на облік останній передав Відповідачу і пенсійну справу зі старого місця проживання, в якій довідкою від 25.03.2005 року зазначено, що станом на 19.06.1992 пільговий стаж Позивача становить 14 років 7 місяців 17 днів.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обґрунтовуючи відзив Відповідач вказав, зокрема, про те, що, Позивач надав до Відповідача та суду першої інстанції копію трудової книжки, що підтверджує тривалість стажу в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях, довідку про заробітку плату з місця роботи від 03.10.2005 року №04/260 та довідку від 03.10.2005 року №04/261ВАТ «Єнісейнафтогаз», але означені документи не містять даних, що Позивач користувалась відповідними пільгами, передбаченими нормативно-правовими актами, зазначеними в абз. 2 п. 5 розділу XV Прикінцевих Положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що, на думку Відповідача, виключає можливість пільгового обчислення страхового стажу.

Відповідач, який був належним чином сповіщений про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання 01 грудня 2021 року свого представника не направив, про причини неявки суд не сповістив.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи, які не з`явились.

Представник Позивача у судових засіданнях 17 листопада 2021 року та 01 грудня 2021 року вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник Відповідача у судовому засіданні 17 листопада 2021 року проти вимог апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши пояснення представників учасників справи (17 листопада 2021 року та 01 грудня 2021 року), кожного окремо, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01 червня 1992 року було призначено пенсію за віком на підставі абз. 3 ст. 14 Закону РРФСР від 20.11.1990 №340-1 «Про державні пенсії в Російській Радянській Федеративній Соціалістичній Республіці» з огляду на роботу на Крайній Півночі при неповному пільговому стажі (а.с. 34-35,42-44).

При призначенні пенсії пенсійним органом РРФСР було розраховано пільговий стаж Позивача за роботу на Крайній Півночі, який становить 14 років 7 місяців та 17 днів х 1,5.

У 2005 році Позивач змінив місце проживання та переїхав до України ( АДРЕСА_1 ).

У зв`язку зі зміною місця проживання Позивач подав до територіального органу Пенсійного фонду України заяву про взяття на облік (а.с. 50).

Розпорядженням від 31.03.2005 року №54232 УПФУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська прийняло на облік пенсійну справу ОСОБА_1 та призначило виплату пенсії останній з 01.04.2005 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 48-49).

21.07.2020 року Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про здійснення перерахунку пенсії щодо зарахування до страхового стажу в кратному розмірі періоду роботи в районах Крайньої Півночі з 1975 року по 1992 рік (а.с. 11).

Головне управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області своїм листом від 31.07.2020 року №14568-14944/К-03/8-0400/20 відмовило у зарахуванні вищезазначеного періоду роботи до страхового стажу у кратному розмірі, оскільки в пенсійній справі відсутні докази укладання трудового договору або інші документи на підтвердження права на пільги працівників, що працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях прирівняних до Крайньої Півночі (а.с. 12).

Правомірність відмови Відповідача у зарахуванні до страхового стажу Позивача у кратному розмірі стаж роботи останнього районах Крайньої Півночі у період з 1975 року по 1992 року в є предметом судового розгляду у даній справі.

Приймаючи рішення по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що надані Позивачем документи не містять даних, що ОСОБА_1 користувалась відповідними пільгами, передбаченими нормативно-правовими актами, зазначеними в абзаці 2 пункту 5 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що виключає можливість пільгового обчислення страхового стажу.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до п. 7 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 року, питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Положеннями Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року закріплені норми, які забезпечують збереження виплати раніше призначеної пенсії при переїзді пенсіонерів на постійне місце проживання до іншої держави-учасниці Угоди.

Так, відповідно до статті 6 Угоди від 13 березня 1992 року призначення пенсії громадянам держав-учасників Угоди відбувається за місцем проживання. Для визначення права на пенсію, у тому числі пенсії на пільгових умовах та за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, отриманий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.

Статтею 7 Угоди від 13 березня 1992 року передбачено, що при переселенні пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди виплата пенсії за минулим місцем проживанням припиняється, якщо пенсія такого ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Розмір пенсії переглядається у відповідності до законодавства держави-учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з додержанням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Рішенням Економічного Суду Співдружності Незалежних Держав №01-1/2-07 від 26 березня 2008 року, зокрема визначено, що у випадку, передбаченому статтею 7 Угоди від 13 березня 1992 року, пенсійні правовідносини зберігаються, припиняється лише виплата пенсії за минулим місцем проживання пенсіонера. При переїзді пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди від 13 березня 1992 року має місце правонаступництво на підставі міжнародного договору, тобто зміна суб`єкта пенсійних правовідносин однієї держави-учасниці Угоди іншою. Разом з тим, первинні підстави призначення пенсії, такі, як вік, трудовий стаж, в державі нового місця проживання пенсіонера не змінюються.

Так, за результатами розгляду справи №01-1/2-07 Економічний Суд Співдружності Незалежних Держав дійшов висновку про те, що періоди роботи для обчислення середньомісячної заробітної плати при первинному призначенні пенсії, встановлені законодавством держави попереднього місця проживання, при перерахунку розміру пенсії в державі нового місця проживання зміні не підлягають.

Із аналізу зазначеного слідує те, що у разі якщо громадянин однієї з держав-учасниць Угоди від 13 березня 1992 року, якому була призначена пенсія за віком з урахуванням певного трудового стражу, переїжджає на постійне місце проживання до іншої держави-учасниці Угоди, то пенсійний орган такої держави-учасниці Угоди має прийняти громадянина на облік та перерахувати йому пенсію виходячи з тих показників (віку, трудового стажу), які були застосовані при первинному призначенні пенсії у держави-учасниці Угоди за попереднім місцем проживання такого громадянина.

Як зазначалось вище ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , 01 червня 1992 року було призначено пенсію за віком на підставі абз. 3 ст. 14 Закону РРФСР від 20.11.1990 №340-1 «Про державні пенсії в Російській Радянській Федеративній Соціалістичній Республіці» з огляду на роботу на Крайній Півночі при неповному пільговому стажі.

При призначенні пенсії за віком пенсійним органом РРФСР було обчислено загальний стаж ОСОБА_1 у розмірі 32 роки 4 місяці 28 днів, до якого ввійшов стаж роботи на Крайній Півночі у розмірі 21 рік 9 місяців 10 днів (14 років 7 місяців 17 днів х 1,5) (а.с. 43).

Натомість, Відповідач приймаючи Позивача на облік після зміни місця проживання та перераховуючи останньому пенсію, використав загальний стаж загальному розмірі 25 років 1 місяць 5 днів, який є меншим ніж загальний стаж розрахований при первинному призначенні пенсії Позивача, що свідчить про недотримання Відповідачем положень Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання правомірності розрахунку пенсійним органом РРФСР стажу роботи Позивача на Крайній Півночі із зарахуванням кожного року як одного року і шести місяців не є спірним у даному випадку, оскільки з урахуванням вищенаведених норм міжнародних угод, підписаних Україною та Російською Федерацією, пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав та розрахований такою державною при первинному призначенні пенсії, має визнаватись іншою державою.

Вказані обставини не були досліджені судом першої інстанції під час прийняття рішення у даній справі, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Підсумовуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Відповідач безпідставно не зарахував до пільгового стажу Позивача період його роботи на Крайній Півночі з розрахунку один рік і шість місяців за один рік роботи, як це було зроблено пенсійнім органом держави-учасниці Угоди за попереднім місцем проживання Позивача при первинному призначенні пенсії останнього за віком.

При цьому, судова колегія також враховує правову позиція ЄСПЛ, викладену в рішенні по справі «Стреч проти Сполучного Королівства» («Stretch - United Kingdom» № 44277/98), в якому Суд, здійснюючи прецедентне тлумачення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Крім того, у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02) ЄСПЛ надав тлумачення поняттю «майно» саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого таке поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». При цьому, Суд зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Разом з тим, у рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на вказане, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів Позивача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та задоволення позовних вимог в частині:

- визнання протиправними дій Відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії Позивача із зарахуванням до трудового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 1975 року по 1992 року в районах Крайньої Півночі на пільгових умовах із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців;

- зобов`язання Відповідача зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 стаж роботи у період з 1975 року по 1992 року в районах Крайньої Півночі на пільгових умовах із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців та здійснити перерахунок та виплату пенсії Позивача з урахуванням пільгового обчислення стажу та раніше виплачених сум, починаючи з 01.08.2020 року (з першого числа наступного місяця після звернення Позивача до Відповідача із заявою за вх. №19917/К-2800-2 від 21.07.2020 року про перерахунок пенсії).

Разом з цим, оцінюючи обґрунтованість позовної вимоги щодо зобов`язання Відповідача подати суду звіт про виконання судового рішення згідно статті 382 КАС України, суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

У відповідності до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

При цьому правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Відповідні висновки щодо застосування норм статті 382 КАС України викладено у пункті 23 постанови Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 704/1167/19; провадження № К/9901/12451/20.

Позивачем у даній справі не доведена і не обґрунтована наявність об`єктивних підстав вважати, що за відсутності відповідного заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль, що виключає задоволення вищевказаної вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 18 травня 2021 року підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позовних вимог, колегія суддів здійснює розподіл судових витрат шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок, з яких: 908 грн. судовий збір за подання позовної заяви, 1362 грн. судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 243, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 Ковалько Володимира Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року по справі №160/1464/21 скасувати.

Позовні вимоги представника ОСОБА_1 Ковалько Володимира Анатолійовича задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням до трудового стажу періоду роботи з 1975 року по 1992 року в районах Крайньої Півночі на пільгових умовах із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до трудового стажу ОСОБА_1 періоду роботи 1975 року по 1992 року в районах Крайньої Півночі на пільгових умовах із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням пільгового обчислення стажу та раніше виплачених сум, починаючи з 01.08.2020 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 02 грудня 2021 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов