Справа № 380/6272/21
Суддя: Улицький Василь Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 380/6272/21 пров. № А/857/18311/21

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді: Улицького В.З.

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

при секретарі судового засідання: Волошин М.М.

за участі представника відповідача: Фельпель І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 року (рішення ухвалене у м. Львові судом у складі головуючого судді Клименко О.М., повне судове рішення складено 16.09.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (Відповідач), в якому із урахуванням заяви від 31 травня 2021 року про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) щодо невчинення дій із своєчасного розрахунку у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 ; зобов`язання Західне регіональне управління (військова частина 1468) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 01 січня 2017 року по день фактичного розрахунку 13 травня 2021 року.

Позивач позовні вимоги мотивував тим, що наказом Голови Державної прикордонної служби України від 05 грудня 2016 року № 1222-ос його звільнено з військової служби в запас, а наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 16 грудня 2016 року № 685-ос виключено із списків особового складу Західного регіонального управління та усіх видів забезпечення з 31 грудня 2016 року. Зазначає, що відповідно до пунктів 292-293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115, (далі Положення) після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. Крім того, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Всупереч зазначеним вище нормам чинного законодавства відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні 31 грудня 2016 року. Так, 18 січня 2017 року позивачу виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 20003,77 грн.; 08 квітня 2020 року виплачено індексацію грошового забезпечення у розмірі 15440,20 грн.; 19 серпня 2020 року виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки у розмірі 8638,06 грн.; 15 березня 2021 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/5723/20 виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, доплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 68418,59 грн.; 14 травня 2021 року виплачено компенсацію сум утриманого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 15298,57 грн. Просив позов задоволити.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 та всіх видів забезпечення 31 грудня 2016 року, а саме невиплати індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні, доплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомоги на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, компенсації сум утриманого податку на доходи фізичних осіб. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2017 року по 13 травня 2021 (включно) в сумі 338932,86 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржило ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ). Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід задоволити з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 19 березня 2015 року Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Як вбачається з Витягу із наказу Начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України № 685-ос від 16 грудня 2016 року «По особовому складу» (а.с.10) полковника ОСОБА_1 , заступника начальника відділу кадрів Західного регіонального управління (І категорії), звільненого з військової служби за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 31 грудня 2016 року виключено зі списків особового складу Західного регіонального управління (І категорії) та всіх видів забезпечення.

Відповідно до довідки № 200 від 13 березня 2020 року, виданої Львівським прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, (а.с.18) позивачу згідно довідки розрахунку № 55 від 16 грудня 2016 року «Нарахування суми грошової компенсації за неотримане речове майно за час проходження служби в ДПСУ» було нараховано грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на загальну суму 20003,77 грн., яку виплачено 18 січня 2017 року у розмірі 16103,03 грн. (за відрахуванням військового збору у сумі 300,06 грн. та податку з доходів фізичних осіб у сумі 3600,68 грн.) згідно платіжного доручення № 64 від 17 січня 2017 року через касу військової частини.

08 квітня 2020 року відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 15440,20 грн., а 19 серпня 2020 року грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки у розмірі 8638,06 грн., що підтверджується виписками по його картковому рахунку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/5723/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправними дії Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, допомоги на оздоровлення у вересні 2016 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій». Зобов`язано Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати і виплати на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій». Зобов`язано Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати і виплати на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 26 календарних років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» із відрахуванням різниці раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби. Зобов`язано Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати і виплати на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015 - 2016 роки загальним терміном 28 календарних дня з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» із відрахуванням виплаченої суми 8638,06 грн.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2020 року у справі № 380/5723/20 відповідач 15 березня 2021 року виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, доплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 68418,59 грн., що підтверджується випискою по його картковому рахунку.

14 травня 2021 року відповідач виплатив позивачу компенсацію сум утриманого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 15298,57 грн., що підтверджується випискою по його картковому рахунку.

Разом з тим, після ухвалення судом рішення, зокрема, про стягнення суми одноразову грошову допомогу при звільненні, доплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015- 2016 роки, допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди та звернення такого рішення до виконання, відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюються Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», а тому положення статті 117 КЗпП, яка передбачає право на отримання компенсації за затримку проведення виплат при звільненні, до таких правовідносин застосовуватись не можуть.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08.04.2010 вказано, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю У країни може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовують, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти У країни.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Нормами статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1V «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що Рішення ЄСПЛ є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Відповідно до статті 17 вказаного Закону практика ЄСПЛ застосовується судами як джерело права.

Разом з цим, Львівським окружним адміністративним судом рішенням від 16.09.2021 по даній справі адміністративний позов було задоволено частково. Вказаним рішенням, крім іншого, було зобов`язано Західне регіональне управління нарахувати на виплатити (з урахуванням принципу співмірності) на користь Позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2017 року по 13 травня 2021 (включно) в сумі 338 932,86 грн.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому, загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав.

Відповідно до частини 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики. Згідно з положеннями ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в адміністративному судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу.

У постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 та від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16, міститься підхід, згідно з яким подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Згідно пункту 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Апеляційний суд звертає увагу, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яку на переконання Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, за розрахунком становить 49 247 (сорок дев`ять тисяч двісті сорок сім) грн. 30 коп. з врахуванням критеріїв співмірності за період з 01.01.2017 по 13.05.2021.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Позивач за наявності спору з відповідачем щодо розміру належних при звільненні сум, тривалий час (4 р. 4 міс. 11 дн. або 1593 дн.) не звертався до суду.

Проте, метою таких дій можливо було не стягнення заборгованості з відповідача, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, шо закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного розміру.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи ухвалив рішення, врахувавши лише доводи позивача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задоволити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 року у справі №380/6272/21 скасувати та прийняти нову постанову якою у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

На Постанову протягом тридцяти днів з моменту набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. З. Улицький
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 01.12.2021