Справа № 420/12392/21
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/12392/21

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Кравця О.О.,

Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року, прийняте у складі суду судді Токмілової Л.М. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області щодо нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску у сумі 37788,74 гривень;

- зобов`язати Головне управління ДПС в Одеській області скасувати нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску у сумі 37 788,74 гривень.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та задовольнити заявлені позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідно до висновків Верховного Суду по справі №440/2149/19, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Апелянт наголошує, що позивач одночасно із статусом фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування мав статус найманого працівника, що підтверджується доказами, доданими до позовної заяви, водночас суд першої інстанції не дослідив докази по справі на підтвердження обставин, пов`язаних зі статусом позивача як найманого працівника та сплатою за нього роботодавцем ЄСВ.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09.08.2001 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (а.с.10).

20.05.2021 року позивачем за власним рішенням припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця, дата запису; 20.05.2021 року, номер запису: 001172305 (а.с.10).

Судом з матеріалів справи встановлено, що Головним управлінням ДПС в Одеській області нараховано позивачу 37788,74 грн. єдиного соціального внеску за 2017 рік 8448,00 грн.; за 2018 рік 9828,72 грн. за 2019 рік 11016,72 грн. за 2020 рік 8495,30 грн.

10.06.2021 року ОСОБА_1 подано податкові декларації про майновий стан і доходи за 2017-2021 роки в який відсутня інформація щодо отриманого позивачем доходу (а.с.35-49).

Відповідно до наявних в матеріалах справи звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та сум нарахованого єдиного внеску за 2017-2021 роки, позивачем не здійснено нарахування єдиного внеску за вказані роки через відсутність доходу (а.с.51-64).

11.06.2021 року позивач звернувся до Головного управління ДПС в Одеській області із заявою, в якій просив скасувати нарахування ЄСВ у сумі 37788,74 грн так, як позивач постійно перебував на загальній системі оподаткування і не отримував дохід, та мав право у періоди, в яких не отримував дохід (прибуток), не зараховувати єдиний внесок, навіть у розмірі мінімального страхового внеску (а.с.12-13).

17.06.2021 року Головним управлінням ДПС в Одеській області на заяву позивача надано відповідь, в якій повідомлено, що згідно реєстраційних даних АІС ПБ ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в Приморській ДПІ ГУ ДПС в Одеській області з 16.08.2001 року, як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування, стан платника з 20.05.2021 11 припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті). Зареєстровано платником єдиного внеску з 16.08.2001 року. Заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 31.12.2020 року 35588,74 грн. Таким чином, у період до 20.05.2021 вищевказаний платник перебував у стані « 0» - платник за основним місцем обліку та не звертався до державного реєстратор за місцезнаходженням реєстраційної справи фізичної особи-підприємця із заявою про державну реєстрацію підприємницької діяльності 01.12.2020 року до податкового органу за основним місцем обліку не надходили. Крім того, звітність до податкового органу за період з 01 січня 2017 року по 31.12.2020 року була надана платником лише 10.06.2021 року. Згідно з даними АІС «Податковий блок» в ІКП відбулись наступні нарахування: за 2017 рік 8448,00 грн; за 2018 рік 9828,72 грн за 2019 рік 11016,72 грн за 2020 рік 8495,30 грн. У зв`язку з зазначеним, в ІКП ОСОБА_1 за технологічним кодом 71040000 виникла недоїмка зі сплати єдиного внеску за період 2017-2020 р.р. на суму 37788,74 грн від провадження підприємницької діяльності на загальній системі оподаткування. Враховуючи вищезазначене, Головне управління ДПС в Одеській області повідомило, що станом на 16.06.2021 року громадянину ОСОБА_1 необхідно сплатити заборгованість з єдиного внеску у сумі 37788,74 грн. (а.с.15-17).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо нарахування позивачу єдиного соціального внеску у сумі 37788,74 грн., позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що у період часу з 09.08.2001 року по 20.05.2021 року позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, а відтак повинен був сплачувати у 2017-2020 роках єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно зі статтею 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної зі збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В пунктах 3 і 10 частини 1 цієї статті розкрито поняття застрахованої особи як фізичної особи, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, а страхувальників як роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

До платників єдиного внеску включено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої цієї ж статті).

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України ''Про оплату праці'', та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Зважаючи на викладене, можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України відноситься фізична особа-підприємець) саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, якщо особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець господарську діяльність не веде та доходи не отримує, проте є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення законодавства щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи - підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону №2464-VI був викладений Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19 та в подальшому підтриманий в постановах від 04 грудня 2019 року у справі №440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі №480/4656/18, від 27 березня 2020 року у справі №140/2214/19, від 03 квітня 2020 року у справі №140/642/19, від 19 червня 2020 року №824/876/19-а.

Судом встановлено, що позивач протягом спірного періоду 2017-2020 років був зареєстрований як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування та доходів від підприємницькою діяльності не отримував, що підтверджується відомостями податкових декларації про майновий стан та доходи, а також звітів форми №Д5 (а.с. 35-64).

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, у спірний період позивач мав статус найманого працівника у Товаристві з обмеженою відповідальністю Підприємство з іноземними інвестиціями «ЕЛСІ» (код 14346179), що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків (а.с. 30-32). У період з 2011 року по 1 квартал 2020 року ЄСВ сплачувався роботодавцем, що підтверджується наданими до суду першої інстанції відомостями з реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-7 (а.с. 33-34). В подальшому, як зазначає, позивач, на період запровадження карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби позивач знаходився у «карантинній» відпустці, проте продовжував перебувати у трудових відносинах, що виключає обов`язок позивача сплачувати ЄСВ, оскільки такий обов`язок у даному випадку покладений на роботодавця.

Судом першої інстанції, внаслідок неповного з`ясування обставин у справі, вказані обставини враховано не було, що в свою чергу призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Водночас, досліджуючи наявність підстав для задоволення адміністративного позову, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суд.

Згідно частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто, припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Як вже було зазначено, звертаючись до суду, позивач просив визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування позивачу ЄСВ у сумі 37788,74 грн. та зобов`язати відповідача скасувати нарахування позивачу ЄСВ у сумі 37788,74 грн.

Згідно положень ч.4 ст. 25 Закону №2464-VI, податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 ПК України. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449 (далі Інструкція) врегульовано застосування окремих положень порядку нарахування і сплати ЄСВ страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI та визначено процедуру нарахування і сплати фінансових санкцій та стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів податковими органами.

Розділом VI Інструкції визначено, що у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи, у тому числі відокремлених підрозділів юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

У разі якщо платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів з дня надходження (отримання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму боргу (недоїмки) (з дня отримання відповідного рішення податкового органу або суду), після спливу останнього дня відповідного строку така вимога вважається узгодженою (набирає чинності).

Водночас, з матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що на момент виникнення спірних правовідносин жодних податкових вимог, якими було б визначено недоїмку зі сплати позивачем ЄСВ не виносилось.

Згідно вимог абз. 1 п. 1 глави 1 розділу ІІ Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 № 422, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДПС відкриваються інтегровані картки платника за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. Аналогічні норми містять і у чинному Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 12 січня 2021 року № 5.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що дії податкового органу стосовно внесення до інтегрованої картки платника податків відомостей стосовно наявності недоїмки зі сплати ЄСВ, за умови відсутності податкової вимоги, з наявністю якої закон пов`язує виникнення у платника податків заборгованості, її узгодження та можливість оскарження у разі незгоди з наявною заборгованістю, жодним чином не порушує права платника податків.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеною права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Підсудність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року № К/9901/1141/18.

Згідно положень ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, проте суд виходив з помилкових мотивів, колегія суддів вважає, що судове рішення, відповідно до вимог ст. 317 КАС України, підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року в редакції даної постанови.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії змінити, виклавши мотивувальну частину оскаржуваного рішення в редакції даної постанови.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О. О. Кравець

Суддя: Л.Є. Зуєва