Справа № 420/13161/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (просп. Шевченка, 15/1, м. Одеса, 65015, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Південного міжрегіонального управління ДПС України по роботі з великими платниками податків ДПС України від 23.06.2021 pоку № 1794/6/34-00-11 про відмову у прийнятті ОСОБА_1 на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного мiжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків;

прийняти ОСОБА_1 на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків;

зобов`язати Південне міжрегіонального управління ДПС України по роботі з великими платниками податків укласти з ОСОБА_1 трудовий договір на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків з 09.07.2021 року;

зобов`язати Південне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків ДПС України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади»;

допустити негайне виконання рішення в частині прийняття ОСОБА_1 на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує наступним. 07 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з електронною заявою до комісії з питань вищого корпусу державної служби/конкурсної комісії Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків з запитом про допуск до участі у конкурсі на зайняття посади Головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків. Одночасно позивач подав заяву про проведення перевірки, передбаченої ЗУ «Про очищення влади» та резюме.

15 червня 2021 року відповідачем був проведений сам конкурс за результатами якого відповідач набрав 36 балів з 40 представлених запитань, прохідний бал 24. Після цього позивач успішно пройшов другий етап конкурсу співбесіда та 22.06.2021 року отримав від відповідача лист про визначення його переможцем конкурсу на заняття посади Головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Проте, замість прийняття рішення про призначення позивача на посаду, 23.06.2021 року начальником Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків ДПС України було прийнято рішення про відмову в призначенні ОСОБА_1 на посаду через встановлення факту належності останнього до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, передбачені ч.3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» на основі критеріїв, визначених п.8 ч.1 та п.4 ч.2 ст.3 Закону.

ОСОБА_1 наголошує, що не має жодного відношення до категорії осіб, які не можуть приймати участь в управлінні державними справами, і які своїми рішеннями, дiями чи бездіяльнiстю здiйснювали заходи (та/або сприяли пх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення протиправним та таким, що грубо порушує його Конституційні права, що зумовило його звернення до суду з даними вимогами.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі з визначенням порядку розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

28 серпня 2021 року до канцелярії суду надійшов відзив Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з ВПП ДПС України на позовну заяву ОСОБА_1 з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому, в поданому відзиві відповідач зазначив, що дійсно ОСОБА_1 пройшов конкурс та був визначений переможцем, однак в ході перевірки достовірностей відомостей, зазначених у заяві щодо незастосування заборон, передбачених ч.3 ст. 1 ЗУ «Про очищення влади» та на основі критеріїв, визначених ч.1, п. 1-8 ч.2, п. 1-2 ч.4 ст. 3 ЗУ «Про очищення влади» виявлено факт належності ОСОБА_1 до переліку осіб, до яких застосовуються заборони. Керуючись п.43 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч.3-4 ст.1 ЗУ «Про очищення влади» ПМУ ДПС по роботі з ВПП відмовило позивачу у призначенні на посаду, оскільки було встановлено, що позивач обіймав посаду заступника начальника ГУ Міндоходів у Миколаївській області на час застосування положень ЗУ «Про очищення влади». Тобто, на думку відповідача, ОСОБА_1 повністю відповідає критеріям здійснення очищення влади (люстрації), передбаченими п.8 ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади», і на нього поширюється 10-ти річна заборона обіймати посаду, на яку він претендував.

Ухвалою суду від 04.10.2021 року справу було призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 19.10.2021 року.

19 жовтня 2021 року до суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Чумак А.В., з проханням закінчити підготовче провадження по справі та розглянути її без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує, відповідь на відзив подавати не буде.

В той же день, 19.10.2021 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідача Голодняк Д.М., з проханням закінчити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті з повідомленням відповідача про наступну дату розгляду справи.

У судове засідання 19.10.2021 року сторони не з`явились. Ухвалою суду, що була занесена до протоколу засідання, задоволено клопотання сторін та закрито підготовче провадження по справі, призначено до розгляду по суті на 02.11.2021 року.

26 жовтня 2021 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідача Голодняк Д.М., з проханням розгляд справи на 02.11.2021 року призначити в режимі відео конференції доручивши проведення судового засідання в режимі відео конференції Південно-західному апеляційному господарському суду.

Ухвалою суду від 28.10.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача Голодняк Д.М. було відмовлено у зв`язку з відсутності технічної можливості проведення судового засідання в режимі відео конференції через Південно-західний апеляційний господарський суд.

02 листопада 2021 року на електрону адресу суду надійшло клопотання представника відповідача Голодняк Д.М., з проханням відкласти розгляд справи та призначити наступне судове засідання в режимі відео конференції доручивши його проведення в режимі відео конференції Південно-західному апеляційному господарському суду.

У судове засідання 02.11.2021 року сторони не з`явились. Ухвалою суду від 02.11.2021 року було задоволено клопотання представника відповідача Голодняк Д.М. про участь у судовому засіданні 17.11.2021 року в режимі відео конференції та доручено Південно-західному апеляційному господарському суду забезпечити проведення судового засідання в режимі відео конференції.

17.11.2021 року представник позивача адвокат Чумак А.В. подав до суду заяву з проханням справу розглянути без участі позивача та його представника, на позовних вимогах наполягає, позовну заяву просить задовольнити.

Судове засідання 17.11.2021 року було проведено без участі сторін та без звукозаписувальної технічної фіксації, а саме відеоконференцзв`язку, через збій програмного забезпечення для проведення відео конференції за допомогою онлайн-платформи EasyCon у судовій залі № 12, про що складено відповідний Акт № 17/21. Виходячи з відсутності потреби заслухати свідків чи експерта та з врахуванням строків розгляду справи, судом ухвалено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши подані сторонам документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з трудової книжки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , Наказом № 159-0 від 07.12.1999 року в Державній податковій інспекції у Залізничному районі м. Києва ОСОБА_1 був призначений на конкурсній основі на посаду державного податкового інспектора в відділ прямих податків та відрахувань до державних цільових фондів управління прямих і непрямих податків з юридичних осіб на період декретної відпустки основного працівника.

07.12.1999 року прийняв присягу державного службовця України.

В подальшому, позивач безперервно перебував на державній службі саме в органах податкового контролю та нагляду, зокрема в 2007 році він обіймав посаду заступника голови державної податкової адміністрації в Одеській області та в 2008 році був переведений на посаду начальника управління оподаткування та аудиту фізичних осіб. В серпні 2010 року позивач був переведений на роботу до спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Миколаєві.

Неодноразово позивач нагороджувався почесними грамотами та орденами за сумлінну працю та досягнення в роботі, вагомий внесок у реалізацію державної податкової політики. В 2013 році присвоєно 9 ранг державного службовця та спеціальне звання радника податкової та митної справи.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 04.06.2013 року за № 1143-0 ОСОБА_1 було призначено в порядку переведення на посаду заступника начальника Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, звільнивши з посади заступника голови ДПС у Миколаївській області.

27.02.2015 року Наказом Міністерства доходів і зборів України № 81-0 позивача звільнено з посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності.

07 червня 2021 року позивач в електронному вигляді подав заяву до Комісії з питань вищого корпусу державної служби/конкурсної комісії Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про допуск його до участі у конкурсі на зайняття посади Головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Також, одночасно з запитом позивач подав власне резюме та заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

08.06.2021 року від національного агентства України з питань державної служби (НАДС) позивачем було отримано електронний лист про авторизування на сайті вакансій, та лист про прийняття та перевірку запиту на участь в конкурсі на зайняття посади: Головний державний ревізор-інспектор.

15 червня 2021 року позивач пройшов онлайн тестування набравши 36 балів з прохідних 24, та пройшов співбесіду.

22.06.2021 року відповідач надіслав позивачу лист в якому повідомив, що позивача визначено переможцем конкурсу на зайняття посади головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (№28ПМУ3400), загальна кількість набраних балів -7,2. Результати проведення співбесіди з Конкурсною Комісією Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків 5,2 балів.

Разом з тим, 23.06.2021 року відповідач надіслав позивачу лист (вих.. № 1794/6/34-00-11) в якому повідомляє про те, що відмовляє йому в призначенні на посаду Головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як переможця конкурсу. При цьому відповідач зазначив, що в ході перевірки достовірності відомостей, зазначених у заяві, щодо незастосування заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (із змінами), на основі критеріїв, визначених частиною першою, пунктами 1-8 частини другої та пунктами 1 і 2 частини четвертої статті 3 Закону № 1682-VII (із змінами), виявлено факт належності ОСОБА_1 до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони передбачені частиною третьою статті 1 Закону, на основі критеріїв, визначених пунктом 8 частини першої та пунктом 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII. Згідно пункту 8 частини другої статті 19 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року, на державну службу не може вступити особа, яка підпадає під заборону, встановлену Законом України «Про очищення влади».

Вважаючи відмову відповідача у призначенні переможця на посаду за критеріями здійснення очищення влади (люстрації), визначеними п.8 ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади» протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 17 ч.1 ст.4 КАС України зазначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII).

Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону № 1682-VII, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 2 ст.1 Закону № 1682-VII, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Частиною 3 статті 11 Закону № 1682-VII визначено, що протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Статтею 2 Закону № 1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Так, згідно п.6 ст. 2 Закону № 1682-VII, заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про очищення влади» особа, яка претендує на зайняття посади, визначеної пунктами 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подає заяву, якою повідомляє про те, що до неї не застосовуються заборони, визначені частинами третьою або четвертою статті 1 цього Закону, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей стосовно неї відповідно до цього Закону.

Згідно з ч.2 ст.6 Закону України «Про очищення влади» відомості, зазначені у заяві, передбаченій частиною першою цієї статті, перевіряються під час проведення спеціальної перевірки відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» у порядку та строки, визначені цим Законом.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про очищення влади» встановлення перевіркою факту належності особи до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, визначені частинами третьою або четвертою статті 1 цього Закону, є підставою для відмови у призначенні такої особи на посаду, на яку вона претендує.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною 3 статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до п.п. 42-44 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 563, відповідальний структурний підрозділ протягом десяти днів з дня надходження заяви особи, яка претендує на зайняття посади, перевіряє достовірність відомостей, зазначених у заяві такої особи, щодо незастосування до неї заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою, пунктами 1-8 частини другої та пунктами 1 і 2 частини четвертої статті 3 Закону, про що складає висновок про результати перевірки відомостей про особу, в якому зазначено про невиявлення критеріїв здійснення очищення влади (люстрації), за формою згідно з додатком 2-1. Виявлення відповідальним структурним підрозділом факту належності особи до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою, пунктами 1-8 частини другої або пунктами 1 і 2 частини четвертої статті 3 Закону, є підставою для відмови такій особі у призначенні на посаду, на яку вона претендує. Керівник органу або керівник державної служби надсилає до Мін`юсту в день виявлення факту, зазначеного в пункті 43 цього Порядку, повідомлення про відповідність критеріям здійснення очищення влади (люстрації) за формою згідно з додатком 6 у паперовій формі із засвідченою копією рішення про відмову у призначенні на посаду державної служби або на іншу посаду, зазначену у пункті 2 цього Порядку, інформація з яких протягом трьох днів з дня надходження до Мін`юсту вноситься до Реєстру.

Під час з`ясування обставин справи судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в податкових органах з грудня 1999 року до лютого 2015 року та був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності з посади заступника начальника Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, яку зайняв в 2010 році шляхом призначення на посаду заступника голови ДПА у Миколаївській області начальника СДПУВПП у м. Миколаєві, в порядку переведення із ДПА в Одеській області, що є підставою для висновку про відповідність його критеріям здійснення очищення влади (люстрації), передбаченим п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Однак, суд вважає, що оскаржувана відмова у призначенні на посаду з підстав застосування заборон передбачених ч.3 ст.1 та ч.1 ст.3 Закону України «Про очищення влади», є протиправною, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 3, 8 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з положеннями ст.ст. 24, 38, 43, 61 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про державну службу», під час реалізації громадянами права на державну службу не допускаються будь-які форми дискримінації, визначені законодавством.

Згідно з положеннями ст. 2-1 ч. 1 ст. 22 Кодексу законів про працю України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників, забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, який набрав чинності з 11 вересня 1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України в рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі №12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16.12.1966 Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, ст. 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

У рішенні Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004 зазначено, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень на зайняття посади означало б дискримінацію.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» зазначив, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (п. 49).

Таким чином, право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення рівних можливостей для реалізації цього права, однак позивачу не забезпечено такої можливості шляхом відмови у призначенні на посаду головного державного ревізора-інспектора, з мотивів наявності стосовно нього люстраційних заборон.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Положеннями ст.6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим, Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб.

Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17 в якій Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Водночас, необхідно врахувати, що на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону України «Про очищення влади» № 1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Також, суд наголошує, що 17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного, та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону № 1682-VII.

У цьому рішенні ЄСПЛ, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону № 1682-VII становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя.

У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що Закон № 1682-VII вплинув на заявників у трьох аспектах: 1) їх звільнили з державної служби; 2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років; 3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII.

У вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону № 1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону № 1682-VII можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи.

ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції.

При цьому, ЄСПЛ вказав, що втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

Відповідно до положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 21, ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Згідно з ст. 2, 4 Конвенції про дискримінацію у сфері праці і зайнятості, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно особи не повинно допускати дискримінацію у праці.

При цьому, відповідно до положень ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, ратифікованої Україною 14.05.1986 року, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися.

Держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

Договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору.

Як вище було зазначено, за положеннями ст. 1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

При цьому, відмова у доступі позивача до публічної служби ґрунтується виключно на тих підставах, що він працював на керівних посадах в державних органах з реалізації податкової політики.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що люстрація застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, засновані на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Асамблея вважає за необхідне забезпечити, щоб закони про люстрацію й подібні адміністративні заходи відповідали вимогам держави, заснованої на верховенстві права, і зосереджувалися на загрозах основоположним правам людини й процесу демократизації.

Люстрація повинна поводитися спеціально створеною незалежною комісією, до складу якої мають увійти видатні громадяни, яких пропонує глава держави і затверджує парламент; люстрація може використовуватися тільки для ліквідації або суттєвого зменшення загрози, яку суб`єкт люстрації становить для формування життєздатної і вільної демократичної держави, використовуючи своє особливе становище, порушуючи права людини або блокуючи процес демократизації; люстрація не може використовуватися для покарання, відплати або помсти; покарання може накладатися тільки за минулу злочинну діяльність на основі кримінального кодексу та у відповідності з усіма процедурами і гарантіями кримінального переслідування; люстрація повинна обмежуватися посадами, щодо яких є всі підстави вважати, що суб`єкти, які їх обіймають, становитимуть значну небезпеку для прав людини і демократії.

Крім того, застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди зобов`язані відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні Європейського суду з прав людини, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів згідно із законом означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Оскаржувані позивачем дії Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з ВПП про відмову у призначенні на посаду та відмова у доступі до публічної служби з підстав застосування заборон, передбачені ч. 3 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», оформлена листом №1794/6/34-00-11 від 23 червня 2021 року обґрунтована виключно датами перебування позивача на керівній посаді в органі, що реалізує податкову політику, без встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача.

Будь-яких доказів причетності позивача до порушень прав людини чи підтримання ним антидемократичних заходів відповідачем до суду не надано, а заборона перебування на зазначених у Законі України «Про очищення влади» посадах розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність такої заборони меті цього Закону.

Враховуючи вищевикладене та керуючись принципами верховенства права, презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності, гарантування права на захист, з врахуванням заборони дискримінації, що передбачено як Конституцією України та Законом України «Про очищення влади», так і нормами Конвенції, практикою Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що відмова Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з ВПП позивачу у доступі до публічної служби за критеріями здійснення очищення влади (люстрації) є протиправною.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права т..1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про прийняття його на посаду та зобов`язання відповідача укласти з ОСОБА_1 трудовий договір на посаду головного державного ревізора-інспектора з 09.07.2021 року, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1-2 ст. 19 ЗУ «Про державну службу» № 889-VIII, право на державну службу мають повнолітні громадяни України, які володіють державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови, та яким присвоєно ступінь вищої освіти не нижче: магістра для посад категорій «А» і «Б»; бакалавра, молодшого бакалавра для посад категорії «В».

На державну службу не може вступити особа, яка:

1) в установленому законом порядку визнана недієздатною або дієздатність якої обмежена;

2) має судимість за вчинення умисного кримінального правопорушення, якщо така судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку;

3) відповідно до рішення суду позбавлена права займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави, або займати відповідні посади;

4) піддавалася адміністративному стягненню за правопорушення, пов`язане з корупцією, - протягом трьох років з дня набрання відповідним рішенням суду законної сили;

5) має громадянство іншої держави;

6) не пройшла спеціальну перевірку або не надала згоду на її проведення;

7) підпадає під заборону, встановлену Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до ст..31 Закону № 889-VIII, на посаду державної служби призначається переможець конкурсу. Рішення про призначення приймається на інші посади державної служби категорій «Б» і «В» - керівником державної служби, якщо інше не передбачено законом. На посаду державної служби призначається особа, визначена переможцем конкурсу. Рішення про призначення на посаду державної служби приймається суб`єктом призначення після проведення співбесіди з кандидатом та підписання з ним контракту про проходження державної служби (у разі укладення). Таке рішення приймається не пізніше п`яти календарних днів з дня надходження результатів спеціальної перевірки у випадку та порядку, передбачених законодавством у сфері запобігання корупції. У разі встановлення за результатами спеціальної перевірки відомостей про претендента на посаду, які не відповідають встановленим законодавством вимогам для зайняття посади, приймається рішення про відмову у призначенні на посаду державної служби.

Разом з тим, хоча позивач є переможцем конкурсу та, як встановлено вище, відносно нього не можуть бути застосовані положення Закону № 1682-VII, наведеними матеріалами справи неможливо встановити чи відповідає позивач іншим вимогам встановленим для вказаної посади та чи не відсутні інші обставини, передбачені ч.2 ст. 19 Закону України «Про державну службу» які що унеможливлюють прийняття позивача на роботу, виконання ним обов`язків державного службовця.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про прийняття його на посаду та зобов`язання відповідача укласти з ним трудовий договір не можуть бути задоволені судом, що кореспондує також відмову у задоволенні вимоги щодо негайного виконання рішення суду в цій частині.

Відповідно до статті 2 КАС України, метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», № 40450/04, пункт 64). Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95). При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), № 7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Аналізуючи вимоги заявленого позову та обставини справи, суд приходить до висновку, що наведеним вимогам КАС і принципу «ефективності» відповідатиме такий спосіб захисту як зобов`язання Південного міжрегіонального управління ДПС України по роботі з великими платниками податків ДПС України повторно розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу, з урахуванням висновків суду.

Щодо решти позовних вимог, суд зазначає наступне.

Порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), а також надання відомостей з нього встановлено Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2014 року № 1704/5 (Порядок №1704/5).

Відповідно до п. 2 розділу І Порядку № 1704/5, реєстр - це електронна база даних, яка містить відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

З даних загальнодоступної інформації, опублікованої на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України (https://lustration.minjust.gov.ua/register), суд встановив, що відносно позивача внесено запис про його звільнення у зв`язку з наявністю заборон, передбачених пунктом 8 частини першої та пункт 4 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Згідно з частиною першою статті 7 Закону №1682-VII, відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року №1704/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 жовтня 2014 року за №1280/26057, затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі - Положення №1704/5), яке визначає порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», а також надання відомостей з нього.

Пункт 9 Положення №1704/5 передбачає, що Реєстратори в межах своєї компетенції вносять до Реєстру та вилучають з нього у порядку, визначеному цим Положенням, відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Згідно з пунктом 4 Положення №1704/5, держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення №1704/5, підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Реєстратора обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», від органу, який проводив перевірку; відповідного судового рішення, яке набрало законної сили; відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру; інші випадки, визначені законом.

З огляду на встановлені у справі обставини, враховуючи положення ст. 5, 9 КАС України, суд вважає належним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах буде зобов`язання Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків ДПС України проінформувати Міністерство юстиції України про вiдкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 ЗУ «Про очищення влади».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04 червня 2020 року в справі №821/4571/14 (№К/9901/1380/18), від 25 червня 2020 року в справі №825/1262/15-а (№ К/9901/3562/18).

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача.

Згідно зі ст. 249 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з квитанцією № ПН2526711 від 26.07.2021 року позивачем при зверненні до суду сплачено 908,00 гривень судового збору.

Враховуючи, викладене, суд дійшов висновку, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків ДПС України 908,00 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків ДПС України (просп. Шевченко, 15/1, м. Одеса, 65015, код ЄДРПОУ ВП 44104032) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Південного міжрегіонального управління ДПС України по роботі з великими платниками податків ДПС України від 23.06.2021p. № 1794/6/34-00-11 у прийнятті ОСОБА_1 на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Зобов`язати Південне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків ДПС України проінформувати Міністерство юстиції України про вiдкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Зобов`язати Південне міжрегіональне управління ДПС України по роботі з великими платниками податків ДПС України повторно розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_1 на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового адміністрування підприємств вирощування та торгівлі сільськогосподарською продукцією управління податкового адміністрування підприємств агропромислового комплексу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (просп. Шевченко, 15/1, м. Одеса, 65015, код ЄДРПОУ ВП 44104032) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук