Справа № 420/1013/21
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/1013/21
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області про відмову в призначенні пенсії № від 13.11.2020 року;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області призначити з 04.11.2020 року пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до п.б ч.1 ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення.

В обґрунтування позову зазначалось, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11.01.1989 року по теперішній час працює за професією, посадою пресувальник картоноробної машини у цеху з виробництва картону, стаж роботи за професією, посадою з важкими та шкідливими умовами праці, що дає право на пільгову пенсію, складає 24 роки 9 місяців 23 дні. Позивач вказала, що 01 листопада 2020 року їй виповнилося 50 років та 04 листопада 2020 року вона звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, однак рішенням відповідача відмовлено у призначенні пенсії з підстав недосягнення 55-річного віку.

Позивач зазначив, що з 23.01.2020 року (з моменту прийняття рішення Конституційного Суду України №1-р/2020) існують два Закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 року № 213-УІІІ та п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017р. № 2148-УІІІ. Зазначені закони містять розбіжності в умовах призначення пенсії жінкам на пільгових умовах за Списком № 2 щодо вікового цензу, який складає 50 років, за пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-УІІІ, та - 55 років за п. 2 ч. 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2178-VIII. Позивач, посилаючись на те, що на момент звернення до пенсійного фонду їй виповнилось 50 років, загальний стаж склав років 3 місяці, в тому числі пільговий за Списком №2 - 24 роки, має право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Одеса, у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що 01.10.2017 року правила призначення пенсій за Списком № 2, почали регламентуватись одночасно двома законодавчими актами, а саме п.«б» ст. 13 Закону №213 та п.2 ч.2 ст. 114 Закону №2148. Крім того, Конституційним Судом України прийнято рішення від 23.01.2020 року, тобто з моменту прийняття рішення Конституційного Суду України №1-р/2020) існують два Закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 року № 213-УІІІ та п.2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017р. № 2148-УІІІ.

Зазначені закони містять розбіжності в умовах призначення пенсії жінкам на пільгових умовах за Списком № 2 щодо вікового цензу, який складає 50 років, за пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-УІІІ, та - 55 років за п. 2 ч. 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2178-VIII. Проте, суд першої інстанції відмволяючи у задоволенні позову не врахував висновки Конституційного Суду України, та зазначив що вони не мають відношення до спірних правовідносин. Апелянт вважає таке рішення помилковим, про що свідчить рішення Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20 від 21.04.2021 року.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Крім того, приймаючи спірне рішення про відмову у призначені пенсії, відповідач діяв виключно у відповідності до вимог Закону України «Про загальнобов`язке державне пенсійне страхування» яким встановлено право на отримання пенсії виключно при досягненні 55 років та за наявності відповідного стажу для жінок. З огляду на те, що позива не досягла 55-річного віку, що дає право для призначення пенсії за списком №2, як того вимагають норми законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову. До тогож, положення статті 114 Закону №1058 є чинними та не визнавались Конституційним Судом України неконституційними.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2021 року клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 23.06.2021 р. про зупинення провадження у справі задоволено, провадження у справі №420/1013/21 зупинено до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2021 р. апеляційну скаргу Пенсійного фонду України в Луганській області задоволено частково. Мотивувальну частину рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2021 р. змінено, виклавши її в редакції цієї постанови, а в решті залишено без змін. Рішення оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 22.11.2021 р.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року поновлено провадження у справі №420/1013/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11 січня 1989 року по теперішній час працює за професією, посадою пресувальник картоноробної машини у цеху з виробництва картону, а саме:

-з 11.01.1989 р. наказом керівника Ізмаїльського целюлозно-картонного заводу №12 від 10.11.1989 р. прийнято на роботу стажистом пресувальника картонообробної машини 2-го розряду в цех виробництва картону;

- з 01.03.1990 р. - переведено пресувальником картонобробної машини другого розряду того ж цеху (наказ № 70 від 01.03.1990р.).

- з 01.01.2001р. - переведено пресувальником картонобробної машини 4 розряду того ж цеху (наказ № 25 від 02.02.2001 року).

- з 01.03.2005 р. - переведено пресувальником картонобробної машини 3 розряду того ж цеху (наказ № 130 від 31.03.2005 року).

04.11.2020 р. ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 13.11.2020 р. №16 відмовлено ОСОБА_1 призначення пенсії на пільгових умовах, з підстав того, що право на пенсію на пільгових умовах за Списком №2 заявник набуде після досягнення нею 55 років (а.с.14).

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 8 Закону України № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Відповідно до ч.2 ст. 114 Закону України № 1058-ІV, працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року. Враховуючи, що ОСОБА_1 , на час звернення із заявою про призначення пенсії до відповідача мала загальний стаж роботи 30 років 3 місяці, пільговий стаж роботи за списком №2 - 24 роки. Тому, відповідно до ст. 114 Закону України № 1058-ІV, позивач набуде право виходу на пенсію за списком №2 у віці 55 років. Отже, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на дату звернення з заявою про призначення пенсії 04.11.2020 року, не досягла пенсійного віку встановленого вищезазначеною нормою, а тому як наслідок не набула права на призначення пенсії за цим Законом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду справи, з врахуванням висновків викладених у зразковій справі Великою Палатою Верховного Суду № 360/3611/20 від 21.04.2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду відповідає, а викладені у апеляційній скарзі доводи скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 р. №1788-XII (Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (Закон № 1058-ІV).

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

3 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон № 2148-VIII, що доповнив Закон № 1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту: на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУвстановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Таким чином, оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, судова колегія зазначає, що такі норми явно суперечать один одному.

Аналогічна правова позиція викладена у зразковій справі Великою Палатою Верховного Суду у справі № 360/3611/20 від 21.04.2021 року.

В цій постанові у справі №360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Також, слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у зразковій справі Велика ПалатаВерховного Суду № 360/3611/20 від 21.04.2021 року зазначила, що у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

За таких обставин, з урахуванням висновків викладених у зразковій справі, колегією суддів встановлено, що у зазначеній справі до спірних правовідносин перевагу необхідно віддати саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивачки, а саме пункт «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII.

В постанові Верховного Суду у зразковій справі № 360/3611/20 від 21.04.2021 року зазначено, що обставинами зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права є особа позивача, яка звернулась до Пенсійного фонду з призначенням пенсії після 23.01.2020 року з підстав визначених ст.13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», досягла 50 років (для жінок), набула стаж роботи визначенний цим Законом, відповідачем є орган ПФУ, уповноважений на вирішенняя питання призначення пенсії.

Як вбачається з оскаржуваного рішення відповідача, позивач звернулась до Пенсійного органу 04.11.2020 р., на день звернення за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 2 ОСОБА_1 виповнилось 50 років.

В рішенні відповідача зазначено, що пільговий стаж позивача складає 24 років 0 місяців, при загальному стажі 30 років 3 місяці.

Підставою відмови в призначенні пенсії зазначено, що право на пенсію на пільгових умовах за списком 2 позивач набуде після досягнення 55 років.

Таким чином, відповідачем підтверджено, що позивачка має необхідний пільговий стаж за списком № 2 і на день звернення з заявою про призначення пенсії позивачці виповнилося 50 років, а позивач має право на призначення пенсії на пільгових умовах із зменшенням віку з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 справа №1-5/2018(746/15) від 23.01.2020 р., тому апеляційний суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Разом з тим колегія суддів вважає, що в даному випадку належним та ефективним способом захисту права позивача є саме зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 з 04.11.2020 року пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до п.б ч.1 ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бендерський проти України" від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звертаючись до суду сплатила судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 908 грн., згідно квитанції №0.0.9.1 від 14.01.2021 р. (а.с. 10) та за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн., згідно платежу № від 12.05.2021 р. (а.с.64), тому суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області сплачений позивачем судовий збір у загальному розмірі 2270 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та не відповідність висновків суду,викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в призначенні пенсії № від 13.11.2020 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 з 04.11.2020 року пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до п.б ч.1 ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області /, 65012, м.Одеса, вул.Канатна, 83/ на користь ОСОБА_1 /РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 / сплачений судовий збір за подання адміністративного позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 2270 грн.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець