Справа № 580/3968/21
Суддя: Валентин ГАРАЩЕНКО
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року справа № 580/3968/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників процесу адміністративну справу за позовом приватного виконавця Бурмаги Євгенія Анатолійовича до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання дій протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець Бурмага Євгеній Анатолійович звернувся до суду з позовною заявою до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій просить:

- визнати протиправними дії старшого державного виконавця Сиротюк Д.В. та скасувати постанову Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 12.04.2021 (ВП №65024306) про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 12000 грн., постанову про накладення штрафу від 19.05.2021 (ВП №65024306) про стягнення з позивача штрафу в сумі 1700 грн., постанову про накладення штрафу від 04.06.2021 (ВП №65024306) про стягнення з позивача штрафу в сумі 1700 грн.

Ухвалою судді від 19.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Ухвалою суду від 28.07.2021 зупинено провадження у справі до надання витребуваних доказів.

Ухвалою суду від 30.11.2021 поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 30.11.2021 відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про залучення її до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що з матеріалів виконавчого провадження №65024306 вбачається, що виконавчий лист про зобов`язання приватного виконавця Бурмагу Євгенія Анатолійовича вчинити дії щодо зняття арешту із усіх рахунків, на які накладено арешт постановою від 02.03.2020 у виконавчому провадженні №58206287, видано Придніпровським районним судом м.Черкаси 18.03.2021.

Позивач стверджує, що ще задовго до видачі судом виконавчого листа ним добровільно 15.02.2021 винесено постанову про зняття арешту з усіх рахунків ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що рішення суду про зняття арешту з рахунків ОСОБА_1 виконано Бурмагою Є.А. ще 15.02.2021 до відкриття виконавчого провадження 02.04.2021, тому підстав для його примусового виконання і стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору/винагороди та накладення штрафу за невиконання рішення суду, є безпідставним.

Відповідач у відзиві проти позову проти задоволення позовних вимог заперечив, мотивуючи свою позицію тим, що 12.04.2021 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №65024306 щодо примусового виконання виконавчого листа №711/4732/16-ц від 18.03.2021. Також 12.04.2021 винесена постанова про стягнення виконавчого збору та постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Відповідач звернув увагу, що законом визначено його обов`язок при відкритті виконавчого провадження визначити розмір виконавчого збору та розмір витрат виконавчого провадження, тому постанова від 12.04.2021 винесена правомірно.

Також відповідач зазначив, що 27.04.2021, 19.05.2021 та 03.06.2021 державним виконавцем здійснено вихід за адресою вул. Смілянська, 23, оф. 36/1, м. Черкаси (місце здійснення професійної діяльності приватного виконавця) для перевірки виконання судового рішення, однак боржник був відсутній про що складено відповідні акти та встановлено, що рішення суду не виконується.

15.02.2021 ОСОБА_2 у добровільному порядку винесено постанову про зняття арешту з усіх рахунків боржника, утім вказане рішення боржником не направлено до установи банку для виконання.

07.06.2021 від стягувача надійшла заява, про те що станом на 02.06.2021 арешт з рахунків не знятий. Крім того, згідно відповіді АТ «Альфа-Банк» від 17.05.2021 №43107-23.1-6/6 станом на 17.05.2021 постанова про зняття арешту з рахунків ОСОБА_1 , у порядку визначеному законодавством, не надходила. Також, повідомлено, що 19.02.2021 банком отримано листа від приватного виконавця Бурмаги Є.А. (відправлення №851), однак у конверті була лише постанова про арешт коштів боржника (іншого клієнта Банку), а постанови про зняття арешту з коштів від 15.02.2021 ВП 58206287 не надходило.

10.06.2021 від стягувача надійшла заява, про те що станом на 09.06.2021 арешт з рахунків не знятий, а боржником не виконано рішення суду яким зобов`язано останнього зняти арешт з коштів.

На підставі наведеного відповідач вважає, що позивач ухилявся від виконання судового рішення, тому на нього правомірно накладено штрафи згідно оскаржених постанов.

Крім того, відповідач звернув увагу, що позивач пропустив десятиденний строк звернення до суду, оскільки спірна постанова від 12.04.2021 з супровідним листом направлена на адресу боржника, що підтверджується списком №3029 згрупованих поштових відправлень за 12.04.2021 та згідно з інформації щодо перевірки статусу поштового відправлення з порталу ПАТ «Укрпошта» вручена 17.04.2021.

У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідача, вказавши про їх безпідставність та наполягав на задоволенні позову.

Окрім цього, позивач повідомив суду, що рекомендований лист №865 отримано іншою особою, що підтверджено листом Укрпошти від 04.08.2021 №23-01-В-5582, тому висновки щодо пропуску строку є безпідставними.

Розглянувши подані документи і матеріали, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 12.04.2021 постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сиротюком Д.В. відкрито виконавче провадження №65024306 з примусового виконання виконавчого листа №711/4732/16-ц від 18.03.2021 виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси про зобов`язання приватного виконавця Бурмагу Є.А. вчинити дії щодо зняття арешту із усіх рахунків ОСОБА_1 на які накладено арешт постановою від 02.03.2020 у виконавчому провадженні №58206287.

В цей же день 12.04.2021 державним виконавцем прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору в сумі 12000 грн.

Постановою державного виконавця Сиротюка Д.В. від 19.05.2021 за невиконання рішення суду на ОСОБА_2 накладено штраф у сумі 1700,00 грн.

Постановою державного виконавця Сиротюка Д.В. від 04.06.2021 за невиконання рішення суду на ОСОБА_2 накладено штраф у сумі 1700,00 грн.

Вважаючи наведені постанови неправомірними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання щодо строку звернення суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частинами 1, 2 статті 287 КАС України унормовано, що учасники виконавчого провадження мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси. Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Отже, строк на оскарження постанови державного виконавця становить десять днів, однак обчислюється з дня коли особа дізналась про оскаржений акт.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов вказав, що оскаржена постанова від 12.04.2021 отримана позивачем 17.04.2021 рекомендованим листом №865, однак як вбачається з листа виконавчої дирекції АТ «Укрпошта» від 06.08.2021 №23-01-В-5600, наведений лист вручено особі, якій він не належить.

Таким чином, відповідач не надав належних доказів вручення ОСОБА_2 оскарженої постанови від 12.04.2021, натомість позивач стверджує, що дізнався про її існування 07.06.2021 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №65024306, на підтвердження чого надав відповідну заяву, яка зареєстрована Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Черкаси 03.06.2021 за вх. 8504/20.25-34.

З наведеного суд констатує, що про оскаржені постанови позивач дізнався 07.06.2021, а позов до суду подано 16.06.2021, тобто в межах десятиденного строку звернення.

Оскільки позивач строк звернення до суду не пропустив, суд не вбачає підстав для його поновлення.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404 встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Щодо правомірності прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, суд виходить з такого.

Частинами 1, 5 ст. 26 Закону № 1404 встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкції №512/5), вона розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, визначені у статті 3 Закону. Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа та квитанцією про сплату авансового внеску, крім випадків, коли стягувач звільняється від сплати авансового внеску відповідно до частини другої статті 26 Закону та у разі виконання рішення Європейського суду з прав людини (пункт 1, 3 Інструкції № 512/5).

Згідно ч. 1 та 2 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга статті 27 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2475-VIII від 03.07.2018, який набув чинності 28.08.2018 року).

Частиною 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII визначено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

З огляду на вимоги наведених норм, початком примусового виконання відповідного виконавчого документу є подання стягувачем відповідної заяви про примусове виконання рішення, що є наслідком відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення шляхом винесення постанови.

Крім цього, законодавець пов`язав можливість отримання виконавцем виконавчого збору (основної винагороди) не виключно з вчиненням виконавцем певних виконавчих дій протягом усього часу тривання виконавчого провадження яке призвело до фізичного стягнення коштів на користь стягувача з боржника. Сума основної винагороди у розмірі 10 відсотків визначається та стягується виходячи з сум коштів, що підлягають примусовому стягненню за виконавчим документом, і це не залежить від вчинених виконавчих дій після відкриття виконавчого провадження. Визначення розміру винагороди пов`язане з фактом початку примусового виконання за виконавчим документом.

Отже, стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Початок примусового виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі № 200/13920/19-а.

Отже, постанова державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору від 12.04.2021 в даній справі винесена з дотримання вимог ст. ст. 26, 27 Закону №1404-VIII, відповідно суд не вбачає підстав для її скасування.

Щодо скасування постановою Верховного Суду від 01.09.2021 у справі №711/4732/16-ц ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.10.2020 на підставі якої видано виконавчий лист №711/4732/16-ц від 18.03.2021, суд зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Отже, скасування судового рішення, що підлягало виконанню є підставою для закінчення виконавчого провадження і в такому випадку виконавчий збір не стягується.

Разом з тим, суд звертає увагу, що наведені правові наслідки повинні застосовуватись із дати прийняття постанови Верховного Суду, тобто з 01.09.2021, тоді як суд перевіряє законність постанови державного виконавця на дату її прийняття, тобто на 12.04.2021 і на цю дату, приймаючи постанову про стягнення виконавчого збору, державний виконавець діяв правомірно.

Перевіряючи правомірність накладення на позивача штрафів за невиконання судового рішення, суд зазначає, що згідно ч. 2 ст. 63 Закону №1404 у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону №1404 у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З аналізу вказаних норм вбачається, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження. При цьому, умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Отже, постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником у встановлений державним виконавцем строк, який встановлюється у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Встановлений Законом №1404 механізм накладення штрафів передбачає відповідальність боржника, якщо після початку примусового виконання рішення та за умови обізнаності про вчинення виконавчих дій, боржник ухиляється від виконання судового рішення.

Однак, як встановлено судом, матеріали виконавчого провадження не містять доказів вручення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.04.2021.

Суд вважає непереконливими твердження відповідача, що постанова про відкриття виконавчого провадження, разом з постановою про стягнення виконавчого збору направлена на адресу боржника згідно списку №3029 згрупованих поштових відправлень за 12.04.2021, оскільки як уже вказано судом, з листа виконавчої дирекції АТ «Укрпошта» від 06.08.2021 №23-01-В-5600 вбачається, що рекомендований лист №865 вручено особі, якій він не належить.

Відповідач стверджує, що 27.04.2021, 19.05.2021 та 03.06.2021 державним виконавцем здійснено вихід за адресою вул. Смілянська, 23, оф. 36/1, м. Черкаси (місце здійснення професійної діяльності приватного виконавця) для перевірки виконання судового рішення, про що складено відповідні акти та встановлено, що рішення суду не виконується.

Дослідивши зміст наведених актів, суд встановив, що акти від 27.04.2021 та 19.05.2021 складені одноособово державним виконавцем без залучення свідків, тому вони не можуть слугувати належною доказовою базою намагання боржника уникнути виконання судового рішення.

Більш того, наведені акти від 27.04.2021, 19.05.2021 та 03.06.2021 містять вказівку про відсутність боржника на місці на дату приходу державного виконавця, однак сама по собі відсутність за адресою здійснення діяльності не є свідченням ухилення від виконання судового рішення.

Твердження відповідача, що ОСОБА_2 прийняв постанову від 15.02.2021 про зняття арешту з рахунків ОСОБА_1 , однак не направив її до установи банку, не є свідченням невиконання судового рішення без поважних причин, оскільки за умови належного повідомлення ОСОБА_2 про необхідність виконання вимог державного виконавця, боржник міг вжити заходів для належного реагування.

В свою чергу, відсутність доказів обізнаності боржника про вимоги державного виконавця не дає підстав для застосування до нього штрафу відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону №1404.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що матеріали виконавчого провадження не містять належних доказів невиконання боржником судового рішення у встановлений виконавцем строк, тому оскаржені постанови про накладення штрафів від 19.05.2021 та від 04.06.2021 у виконавчому провадженні №65024306 є протиправними та підлягають скасуванню.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 цього ж Кодексу).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у додаткових постановах Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №826/841/17 (адміністративне провадження №К/9901/5157/19), від 24.10.2019 у справі №820/4280/17 (адміністративне провадження №К/9901/11712/19), від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18 (касаційні провадження №К/9901/17099/19, №К/9901/17108/19, №К/9901/18639/19), у постанові Верховного Суду від 24.03.2020 у справі №520/6161/19 (адміністративне провадження №К/9901/5378/20).

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача надав суду копії договору про надання послуг адвоката від 07.06.2021, розрахунок розміру витрат на професійну правничу допомогу, а також квитанцію до прибуткового касового ордеру від 23.09.2021 на суму 10000 грн.

З вказаного розрахунку вбачається, що позивачем прийнято у повному обсязі правничу допомогу у справі пов`язаній з оскарженням дій/бездіяльності державного виконавця Центрального відділу ДВС у виконавчому провадженні №65024306.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що дана справа є нескладною, підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Крім того, на момент звернення позивача до суду вже існувала практика розгляду таких спорів Верховним Судом, про що зазначено вище.

Отже, проаналізувавши вказані обставини, в контексті складності справи (спір не є складним, розглядається у спрощеному провадженні), обсягу та якості виконаних адвокатом робіт, витраченого часу, суд вважає, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. не є співмірною та не відповідає принципу справедливості, у зв`язку з чим заявлені витрати є обґрунтованими частково.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає розумно обґрунтованими, справедливими та співмірними заявлені витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу у розмірі 2000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 1816 грн.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 271, 272, 287, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати постанови старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сирютюка Д.В. про накладення штрафу від 19.05.2021 та від 04.06.2021 у виконавчому провадженні №65024306.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (18018, Черкаська обл., м. Черкаси, просп. Хіміків, 50, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн. та судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана з врахуванням особливостей закріплених п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» та п. 15.5 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України протягом десяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя Валентин ГАРАЩЕНКО