Справа № 320/9937/20
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Київ № 320/9937/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивачка, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі також - відповідач 1, ГУ ПФУ в Житомирській області) та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі також - відповідач 2, ГУ ПФУ у Київській області), в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 01.07.2015 по 23.05.2016 та за період з 01.02.2017 по 10.02.2020;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 01.07.2015 по 23.05.2016 та за період з 01.02.2017 по 10.02.2020, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що вона є пенсіонеркою та отримує пенсію за віком. При цьому, з 21.10.2014 ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що зафіксовано у відповідній довідці про взяття внутрішньо переміщеної особи (реєстр. № від 21.10.2014), та до моменту переїзду на нове місце проживання в лютому 2020 року перебувала на обліку в Головному управлінню Пенсійного фонду України у Житомирській області. Виплата пенсії за віком ОСОБА_1 здійснювалася лише з 01.07.2014 по 30.06.2015, та виплата такої пенсії була припинена 01.07.2015 на підставі результату перевірки, проведеної підрозділом Дердавної міграційної служби України. У зв`язку з цим, 24.05.206 ОСОБА_1 звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Андрушівської районної державної адміністрації щодо взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи. В результаті чого довідка з реєстр. № від 21.10.2014 була вилучена та ОСОБА_1 видана нова довідка про взяття внутрішньо переміщеної особи за реєстр. № від 24.05.2016. Як наслідок виплату пенсії ОСОБА_1 було поновлено з дати звернення остнньо до Андрушівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, тобто з 24.05.2016. В подальшому, з 01.02.2017 виплата пенсії ОСОБА_1 знову була припинена. За наслідками переїзду на нове місце проживання (а саме до с. Софіївська Борщагівка у Київській області) позивачку взято на облік як внутрішньо переміщену особу в Управлінні чоціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації (про що видано відповідну довідку з реєстр. №3244- від 10.02.2020). При цьому, зі змісту листа Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вих. №0600-0301-8/34690 від 20.07.2020 позивачка встановила, що виплата їй пенсії за періоди з 01.07.2015 по 23.05.2016 та з 01.02.2017 по 10.02.2020 не проводилась. З огляду на наведене позивачка стверджує, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області по відношенню до неї була допущена протиправна бездіяльність в частині виплати належних їй сум пенсії за вказані періоди.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2020 відкрито провадження у справі № 320/9937/20 за вказаним позовом та дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представник відповідача 1 подав до суду відзив на позов, де просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свої заперечення ГУ ПФУ в Житомирській області мотивувало тим, що виплата пенсії за період з 01.07.2015 року по 23.05.2016 року та з 01.02.2017 по 10.02.2020 року не проводилась на законних підставах. Так, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 попередньо проживала в Куйбишевському районі м. Донецька, та перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області, де з 01.07.2014 отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як внутрішньо переміщена особа (згідно із довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 21.10.2014 №). Виплата пенсії ОСОБА_1 проводилась з 01.07.2014 по 30.06.2015. В результаті перевірки, проведеної підрозділами Державної міграційної служби (за даними листа Управління праці та соціального захисту населення Андрушівської районної державної адміністрації в Житомирській області від 26.07.2016 вих. №02-19/1325), було встановлено, що ОСОБА_1 знята з обліку, про що внесені відповідні записи до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Відповідно виплата пенсії їй була припинена з 01.07.2015. 24.05.2016 ОСОБА_1 повторно звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Андрушівської районної державної адміністрації, та як наслідок отримала нову довідку про взяття внутрішньо переміщеної особи за № від 24.05.2016. В той же день ОСОБА_1 звернулася із заявою про продовження їй виплати пенсії як внутрішньо переміщеній особі до Андрушгвського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. При цьому, вона усно повідомила, що тимчасово знаходилась за кордоном у дочки, про що має відповідні відмітки в закордонному паспорті. Одночасно має паспорт громадянина України. Згідно рішення засідання комісії з питань надання населенню та малозабезпеченим сім`ям соціальних допомог, пільг, компенсацій та соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.07.2016 за №7 було вирішено дозволити ОСОБА_1 у призначенні виплати пенсії за віком на підставі п. 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365. Враховуючи роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 23.06.2016 №9110/0/14-16/081 (п. 4 щодо порядку відновлення соціальних виплат (у т.ч. пенсій) за довідками, що втратили чинність, або були скасовані відповідно до ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» до набрання чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 11.06.2016 №352) виплата пенсії Позивача поновлена з дати її звернення до Андрушівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, тобто з 24.05.2016. Виплата їй пенсії за період з 01.07.2015 по 23.05.2016 не проводилась. З 1 лютого 2017 року виплата пенсії позивачці була припинена за рекомендацією, що надійшла від Міністерства фінансів згідно Порядку проведення верифікації, по причині перетину пункту пропуску «Бориспіль» 11.09.2016 та відсутності інформації про в`їзд станом на 1 лютого 2017 року. В подалшому на виконання запиту Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, електронна пенсійна справа ОСОБА_1 11.03.2020 направлена за новим місцем проживання пенсіонерки до Києво-Святошинського району Київської області.

У свою чергу відповідач 2 також подав до суду відзив на позовну заяву, де просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повінстю. Зокрема, ГУ ПФУ у Київській області підтвердило, що ОСОБА_1 наразі перебуває на обліку в Головному управлінні як особа, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 10.02.2020 року № 3244-). На переконнання представника відповідача 2 норми Закону України № 1706 прямо регулюють правовідносини щодо таких осіб, дії щодо дотримання норм чинного законодавства є правомірними і обмежують Управління в здійсненні виплат іншим способом ніж визначено пунктом Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №788 не можуть вважатися бездіяльністю чи протиправними діями та тягнути зобов`язання та стягнення.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №788 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам»: у пункті 1: абзац другий викладено в наступній редакції «Призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) (далі - пенсії) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження (далі - внутрішньо переміщені особи), здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.» У разі надходження до Пенсійного фонду України або до його територіальних органів інформації від Адміністрації Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки, Національної поліції, Державної міграційної служби, Міністерства фінансів, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що особа повернулась до покинутого місця постійного проживання, або особою подано документи, що містять недостовірні відомості для призначення (відновлення, продовження виплати) пенсії, виплата пенсії продовжується після особистого звернення особи, проходження ідентифікації у порядку, визначеному в абзаці четвертому цього пункту, з урахуванням даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб та за відсутності підстав, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Також, пункт 1 Постанови Уряду № 637 доповнено абзацом відповідно до якого, суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки грошові кошти у вигляді перерахованої пенсії, яка належить позивачці, не є власністю Головного управління, не знаходяться на його рахунках, то фактичне, у повному обсязі виконання судового рішення, можливо лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок Державного бюджету.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що відповідно до копії пенсійного посвідчення від 20.05.2009 серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) призначено пенсію за віком.

Згідно з довідкою від 10.02.2020 №3244- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Донецьк, взято на облік як внутрішньо переміщену особу.

При цьому, з тексту наявної у матеріалах справи копії листа ГУ ПФУ в Житомирській області вих. № 0600-0301-8/34690 від 20.07.2020 суду стало відомо, що ОСОБА_1 раніше проживала в м. Донецьку, перебувала на обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області., та з 01.07.2014 отримувала пенсію за віком як внутрішньо переміщена особа згідно із довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, від 21.10.2014 № .

Також з текстів цього листа відповідача 1 від 20.07.2020 та відзиву на позов відповідача 2 вбачається, що позивачці у період її обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області було виплачено пенсію за періоди з 01.07.2014 по 30.06.2015 та з 24.05.2016 по 31.06.2016. Починаючи з 01.07.2015 по 23.05.2016 та з 01.02.2017 по 10.02.2020 пенсія за віком позивачці не виплачувалася.

Також у відзиві на позов ГУ ПФУ у Київській області зазначило, що кошти які не виплачені ОСОБА_1 за вказані періоди обліковуються в Головному управлінні та можуть буьти їй виплачені лише на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, та за наявності на то відповідних бюджетних призначень.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача 1, що полягає у не виплаті пенсії за періоди з 01.07.2015 по 23.05.2016 та з 01.02.2017 по 10.02.2020, позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон №1058-IV).

Приписами ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Так, конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, - це нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що позивачку взято на облік як внутрішньо переміщену особу, у період до 10.02.2020 вона перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області, та після того - в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області. При цьому, позивачці було призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

У періоди з 01.07.2015 по 23.05.2016 та з 01.02.2017 по 10.02.2020 позивачка не отримувала пенсію. Зі змісту листа Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області вих. №0600-0301-8/34690 від 20.07.2020 вбачається, що правовою підставами для припинення їй виплати пенсії у вказані періоди слугували ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», абзац 18 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (у редакції постанови Кабінету Міністрів України 21.08.2019 №788).

При цьому, жоден із документів, що містив відомості, що стали підставою для висновків про необхідність вчинення органом Пенсійного фонду України дій щодо припинення ОСОБА_1 пенсії, відповідачі до суду не подали.

Водночас, положення Закону № 1058-IV не передбачають таких підстави припинення або призупинення виплати пенсії. Інших передбачених Законом №1058-IV підстав зупинення виплати позивачу пенсії відповідачем 1, як суб`єктом владних повноважень, під час судового розгляду справи не зазначено, а з матеріалів справи не вбачається.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.п. 51-54).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Крім того, гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Статтею 12 цього Закону визначені підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб.

На виконання норм цього Закону Урядом була прийнята постанова від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». Зокрема, цією Постановою визначено умови призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам: знаходження внутрішньо переміщеної особи на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ Державний ощадний банк.

Разом з тим, як жве було встановлено судом Законом №1058-VI не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як відсутність довідки внутрішньо переміщеної особи чи відсутність у особи рахунку в установі АТ Ощадбанк.

Відтак, припинення виплати пенсії позивачці з підстав, на які посилаєть ГУ ПФУ в Житомирській області в текстьі свого листа від 20.07.2020, не відповідало ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позаяк виплати припинено не на підставі визначених вичерпних підстав, встановлених п.п. 1, 3, 4 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та не відповідно до приписів іншого закону України як це встановлено п. 5 ст. 49 зазначеного Закону.

При цьому, суд критично оцінює позицію відповідача 2 щодо відсутності підстав для виплати позивачці сум пенсії за минулий період (тобто, за періоди з 01.07.2015 по 23.05.2016 та з 01.02.2017 по 10.02.2020) з огляду на необхідність прийняття окремого порядку здійснення контролю за проведенням таких соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

У відзиві відповідач зазначив, що відповідно до останнього абзацу п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

У даному випадку суд вважає, що оскільки припинення пенсії відбулось незаконно, то позивачка має право на отримання пенсії за період її невиплати, а неприйняття Урядом України нормативно-правового акта не може бути підставою для обмеження права позивача в отриманні пенсії (аналогічна правова позиція наведена постановах Верховного Суду від 17.07.2018 у справі № 415/2945/17, від 14.04.2021 у справі № 233/4104/17, від 25.06.2021 у справі № 623/2842/17).

Також, у п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття «належне урядування». Так, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38) (http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-107088).

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити процедуру контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, зокрема, в частині виплати позивачу коштів за минулий період, що сприяло б юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, суд вказує про протиправність бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, виражену у невиплаті пенсії громадянці України, пенсіонерці, ОСОБА_1 за періоди з 01.07.2015 по 23.05.2016 та з 01.02.2017 по 10.02.2020.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № 805/402/18, залишеній без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018.

З урахуванням викладеного, з огляду на встановлену судом протиправність бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, виражену у невиплаті пенсії громадянці України, пенсіонерці, ОСОБА_1 за періоди з 01.07.2015 по 23.05.2016 та з 01.02.2017 по 10.02.2020, суд вказує про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (як органу Пенсійного фонду України, де на обліку на даний час перебуває позивачка) виплатити невиплачену за вказаний минулий період часу пенсію громадянці України, пенсіонерці, ОСОБА_2 , шляхом перерахування сум коштів на поточний рахунок пенсіонерки в ПАТ «Ощадбанк», на які здійснюється нарахування та виплата поточної пенсії цій особі.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат за результатами розгляду цієї справи по суті суд виходив з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, наявними у справі матеріалами (квитанцією від 09.10.2020 №92774) підтверджується обставина сплати ОСОБА_1 судового збору в сум 840,80 грн. за подання цього позову до адміністративного суду. Відтак, з урахуванням задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у повному обсязі, судовий збір у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській областіу рівних частках, - по 420,40 грн.

Розглянувши вимогу позивачки відшкодувати їй витрати на правничу допомогу та дослідивши подані нею на підтвердження таких витрат документи, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У силу п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Приписами ч.ч. 3 та 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу викладеного вбачається, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16.

Водночас, на підтвердження заявлених витрат на професійне правничу допомогу у розмірі 4 100 грн. позивачкою та її представником не надано суду належних доказів оплати гонорару, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касових чеків. У той же час, зазначення в тексті акта приймання-передачі правничої допомоги (юридичних послуг) від 21.09.2020 відомостей про надання адвокатом юридичних послуг на вказану суму коштів не є належним доказом факту оплати виплат на професійну правничу допомогу.

Слід також зазначити про необґрунтованість заявленого позивачкою у прохальній частині позовної заяви клопотання про встановлення судового контролю за виконання рішенням, з огляду на наступне.

Так, у силу ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, застосування заходів судового контролю за виконанням рішення є правом суду, яке використовується ним на власний розсуд за наявності відповідних підстав для цього. Разом з тим, виходячи зі змісту обставин даної справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав стверджувати про те, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення у даній справі, за умови набрання ним законної сили у встановленому порядку. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання, як необґрунтованого.

Щодо прохання позивачки допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць відповідно до пункту 1 частини першої сттаті 371 КАСУ суд зазначає, що оскільки за результатом розгляду даної справи судом не було присуджено виплату позивачці конкретної суми, відсутні правові підстави для зазначення в резульотивній частині рішення приписів статі 371 КАСУ відносно негайного виконання судового рішення в межах конктретної суми.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 132, 134, 139, 241-246, 250, 255, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, виражену у невиплаті пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) за періоди з 01.07.2015 по 23.05.2016 та з 01.02.2017 по 10.02.2020.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області виплатити невиплачену за періоди з 01.07.2015 по 23.05.2016 та з 01.02.2017 по 10.02.2020 пенсію ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), шляхом перерахування сум коштів на поточний рахунок пенсіонерки в ПАТ «Ощадбанк», на які здійснюється нарахування та виплата поточної пенсії цій особі.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (, адреса місцезнаходження: 10003, м. Житомир, вул. О. Ольжича, 7) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 копійок).

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, адреса місцезнаходження: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, буд. 10) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 копійок).

6. Відмовити у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.