Справа № 640/756/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 року м. Київ №640/756/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної податкової служби у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 10 вересня 2020 року №0-2656.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в м. Києві є незаконним та таким, що винесене з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню, оскільки при визначенні розміру податкового зобов`язання податковим органом не враховано, що нежитлове приміщення, яке належить позивачу є частиною багатоквартирного будинку масової забудови.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача послався на те, що спірним податковим повідомлення-рішенням вірно розраховано суму зобов`язання з податку на майно, відмінне від земельної ділянки з розрахунку коефіцієнту 1,5, оскільки позивачем не доведено функціональне призначене нежитлового приміщення як частини багатоквартирного будинку масової забудови.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення №100 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 186,3 кв.м.

Головним управлінням ДПС у м. Києві 10 вересня 2020 року винесено податкове повідомлення рішення №0-2656, яким позивачу нараховано зобов`язання із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 11661,45 грн.

Позивач, вважаючи, що вказане податкове повідомлення-рішення є протиправним в силу невірного встановлення ставки податку, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), що набрав чинності з 01 січня 2015 року, запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

Так, статтею 265 ПК України (у редакції Закону №71-VIII) встановлено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 261 ПК України ).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Рішенням Київської міської ради №242/5629 від 23 червня 2011 року «Про встановлення місцевих податків в зборів» затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в місті Києві.

Відповідно до таблиці 1 зазначеного Положення на 2019 рік ставка податку щодо об`єктів нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення, для фізичних осіб становить 1,5 відсотки за 1 кв.м. бази оподаткування.

За змістом додатку №1 вказаного Положення, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості для усіх місць розташування (зональності) встановлюються відповідно до типів об`єктів: гаражі (ставка податку 0,01); музеї та бібліотеки (ставка податку 0,01); будівлі дошкільних начальних закладів (ставка податку 0,01); будівлі загальноосвітніх навчальних закладів (ставка податку 0,01); будівлі лікарень навчальних закладів (ставка податку 0,01); материнські та дитячі реабілітаційні центри, пологові будинки; центри функціональної реабілітації; зали (споруди) спортивні (ставка податку 0,01); пам`ятки історичні та такі, що охороняються державою, будівлі для культової та релігійної діяльності (крім будівель, споруд та приміщень, які належать парафіям Української православної церкви), будівлі (споруди) комунальні (ставка податку 0,01); інші (ставка податку 1).

Як вбачається з матеріалів справи, при визначенні розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковим органом застосовано ставку податку 1,5 відсотки за 1 кв.м. бази оподаткування.

Позивачем зазначається, що такі дії податкового органу є протиправними, оскільки об`єкт оподаткування є частиною багатоквартирного будинку масової забудови, а тому є невід`ємною його частиною.

З даного приводу суд наголошує на наступному.

Визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.

ДК 018-2000 використовується для визначення статусу нежитлового приміщення, від якого залежить ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації на об`єкт нерухомого майна.

Даної правової позиції дотримується Касаційний адміністративний суд в складі Верховного Суду в постанові від 31 січня 2018 року у справі №822/2624/16 (провадження К/9901/1438/17, номер в ЄДРСР: 71939089).

В Розділі І Вступ ДК 018-2000 вказано, що будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень (комбіноване житло, готель і контора), повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення. Головне призначення повинно бути визначене таким чином:

обчислюється відсоткове співвідношення площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання;

потім будівля класифікується за методом «зверху - вниз». Будівлю спочатку відносять до розділу (один розряд коду), що охоплює всю чи більшу частку всієї її загальної площі. Далі їх відносять до підрозділу (два розряди коду) -житлові будівлі, нежитлові будівлі за найбільшою питомою вагою площі в цій будівлі. Наступним кроком визначається група (три розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі в межах підрозділу. Нарешті, вибирається належність будівлі до класу (чотири розряди коду) за найбільшою часткою всієї загальної площі у межах групи.

Головне призначення (тип) об`єкту нерухомого майна визначене за функціональним призначенням нежитлових приміщень згідно експлікації технічного паспорту за Методикою Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 (ДК 018-2000) .

Як зазначено податковим органом, доводи позивача щодо функціонального призначення нежитлового приміщення, що належить позивачу спростовуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нежитлового приміщення №100, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 186,3 кв.м., де відсутні посилання на функціональне призначення такого приміщення як частини багатоквартирного будинку масової забудови.

Поряд із цим, із змісту наданої позивачем до матеріалів справи копії технічного паспорта нежитлового приміщення №100 загальною площею 186,3 кв.м., що належить позивачу за функціональним призначенням значиться як «громадські приміщення», а відтак, доводи позивача щодо необхідності застосування у даному випадку пониженого коефіцієнту також не знайшли свого підтвердження.

Також, на переконання суду, безпідставними є доводи позивача щодо можливості застосування пониженого коефіцієнту 0,75 до ставки податку, оскільки Рішенням Київської міської ради встановлено для об`єктів житлової нерухомості такий коефіцієнт.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято податковим органом відповідно до норм чинного законодавства та скасуванню не підлягає.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9, статті 72, частин 1, 2, 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані учасниками справи докази суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко