Справа № 120/7918/21-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 р. Справа № 120/7918/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

16.07.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок (невиплату компенсації за речове майно) при звільненні з військової служби 04.03.2021 та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.03.2021 по 07.05.2021, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.03.2021.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 25.02.2021 № 113 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом "а" пункту другого частини п`ятої статті 26 "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту), а наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 04.03.2021 № 45 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 04.03.2021. При цьому військова частини НОМЕР_2 перебуває на всіх видах забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення з військової служби з ним мав бути проведений розрахунок за усіма видами забезпечення. Разом з тим повного розрахунку не відбулося і лише 07.05.2021 відповідач здійснив виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 100836,26 грн.

Відтак, оскільки остаточний розрахунок у зв`язку зі звільненням з військової служби відповідач провів тільки 07.05.2021, позивач звернуся до відповідача з листом від 02.06.2021, у якому просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні, а саме з 03.03.2021 по 07.05.2021. Однак станом на день подання позову військова частина НОМЕР_1 відповіді не надала та виплату середнього заробітку не здійснила.

Відтак за захистом своїх прав та інтересів позивач вирішив звернутися до суду.

Ухвалою суду від 21.07.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам статті 161 КАС України. Так, з наведеннях відповідних мотивів, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом та не сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн, у зв`язку з чим позивачу надано час для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії ухвали.

13.09.2021 поштою до суду надійшла заява позивача від 09.09.2021 про усунення недоліків позовної заяви, у якій заявлено клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Крім того, до заяви додано докази сплати судового збору в розмірі 908,00 грн.

Ухвалою суду від 20.09.2021 клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду задоволено та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Крім того, вказаною ухвалою вирішено витребувати з військової частини НОМЕР_1 та зобов`язати її у 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду довідку про розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням (січень та лютий 2021 року) та про середньоденний розмір грошового забезпечення позивача на дату його звільнення з військової служби.

11.10.2021 до суду надійшло клопотання про залучення другого співвідповідача, в якому відповідач просить залучити у якості співвідповідача військову частину НОМЕР_2 та витребувати з неї довідку про розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням (січень та лютий 2021 року) та про середньоденний розмір грошового забезпечення позивача на дату його звільнення з військової служби.

Ухвалою суду від 29.10.2021 клопотання військової частини НОМЕР_1 про залучення співвідповідача задоволено та залучено до участі у справі як другого відповідача військову частину НОМЕР_2 . Цією ж ухвалою витребувано у військової частини НОМЕР_2 та зобов`язано її у 15-денний строк з дня вручення ухвали надати суду довідку про розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці перед звільненням (січень та лютий 2021 року) та про середньоденний розмір грошового забезпечення позивача на дату його звільнення з військової служби.

25.11.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву від військової частини НОМЕР_2 , в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Як зазначає відповідач, позивач проходив військову службу, яку неможливо ототожнювати із трудовими відносинами, у зв`язку з чим положення КЗпП України до даних правовідносин застосуванню не підлягають. Так, згідно зі статтею 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення це гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Водночас у відповідності до статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, зазвичай, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Отже, на думку відповідача, немає підстав ототожнювати наведені поняття. При цьому відповідач зауважує, що Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачає такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні з військової служби, а також цей акт не містить відсильної норми щодо права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Окрім того, відповідач вказує на те, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на неї не розповсюджуються норми статей 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

На виконання вимог ухвали суду від 29.10.2021, разом з відзивом на позов відповідач надав довідку-розрахунок середньомісячного та середньоденного заробітку (грошового забезпечення) позивача.

Інших заяв по суті від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд доходить висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на таке.

Встановлено, що наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 25.02.2021 № 113 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом "а" пункту другого частини п`ятої статті 26 "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 04.03.2021 № 45 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 04.03.2021.

При цьому військова частина НОМЕР_2 , де позивач проходив військову службу, перебуває на речовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 .

07.05.2021 військова частина НОМЕР_1 здійснила виплачу позивачу грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 100836,26 грн.

02.06.2021 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з листом, в якому просив здійснити йому нарахування та виплату середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 03.03.2021 по 07.05.2021.

Станом на день звернення позивача до суду відповідь на вказаний лист від військової частини не надходила.

Позивач вважає протиправною бездіяльність військової частини щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.03.2021 по 07.05.2021, а тому звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.

Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Однак Законом № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Тому доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства до спірних правовідносин не застосовуються є безпідставними та судом до уваги не беруться.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У вказаному рішенні також зазначено, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України, наведеними у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16, щодо того, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Крім того, у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду також окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Як вже зазначалося, основною метою покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

В цьому контексті суд враховує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 04.03.2021.

Між тим, судом встановлено, що 07.05.2021 відповідач здійснив виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 100836,26 грн.

Тобто час затримки остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні з військової служби включає період з 04.03.2021 по 06.05.2021 (включно), а не з 03.03.2021 по 07.05.2021 як помилково вважає позивач, що становить 64 календарних днів.

Згідно з довідкою відповідача від 18.11.2021 за № 350/163/1/1920/пс про нараховане грошове забезпечення, заробіток позивача ОСОБА_1 за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (січень-лютий 2021 року) складає 39510,84 грн (помісячно: 19755,42 грн).

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 669,68 грн (39510,84 грн (заробіток за два останніх місяці) / 59 календарних дні (31 календарний день у січні 2021 року + 28 календарних днів у лютому 2021 року)).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 42859,52 грн (669,68 грн х 64 календарних днів).

Таким чином, до виплати позивачу ОСОБА_1 належить середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 04.03.2021 по 06.05.2021 включно в сумі 42859,52 грн.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково шляхом визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 04.03.2021 по 06.05.2021 включно та зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 04.03.2021 по 06.05.2021 включно в сумі 42859,52 грн.

При цьому суд вважає належним відповідачем у справі саме військову частину НОМЕР_2 , в якій відповідач проходив військову службу.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України у разі задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог немайнового характеру та беручи до уваги неможливість арифметичного визначення частки (пропорції) задоволених позовних вимог, на користь позивача належить стягнути половину понесених ним судових витрат зі сплати судового збору, тобто 454,00 грн, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 04 березня 2021 року по 06 травня 2021 року включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 04 березня 2021 року по 06 травня 2021 року включно в сумі 42859,52 грн (сорок дві тисячі вісімсот п`ятдесят дев`ять гривень 52 копійки).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_2 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про учасників справи:
1) позивач: ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 );
2) відповідач 1: військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 );
3) відповідач 2: військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ).
Повне судове рішення складено 01.12.2021.

Суддя Сало Павло Ігорович