Справа № 200/5238/21
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2021 року справа №200/5238/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року (повне судове рішення складено 20 липня 2021 року в м. Слов`янську) у справі № 200/5238/21 (суддя в І інстанції Крилова М.М.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИВ:

29 квітня 2021 року до Донецького окружного адміністративного суду, засобами поштового зв`язку, надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 грудня 2019 року по 26 березня 2021 року в сумі 319849,32 грн.

В обґрунтування своєї позиції позивач зазначив, що його було звільнено з військової служби та виключено із списків особового складу з 16.12.2019. Разом з тим, повний розрахунок при звільненні був проведений лише 26.03.2021. Вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують його права.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 грудня 2019 року по 26 березня 2021 року у розмірі 1732,31 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1733,59 грн.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги стверджується, що законодавством не передбачено застосування співмірності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Дніпровським РВ ГУДМС України в м. Києві. Має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Згідно з інформацією, наявною в КП «ДСС», рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року по справі № 200/5672-20-а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року (повний текст 14 грудня 2020 року) постановлено:

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі № 200/5672/20-а - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 11 грудня 2019 року за № 685 Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини головним сержантом командиром відділення роти радіаційного, хімічного, біологічного захисту сержантом ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 22.12.2019 року № 279 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини сержантом ОСОБА_2 ».

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 12.03.2020 року № 60-РС про увільнення від займаної посади ОСОБА_1 та призупинення військової служби, дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України з 04 березня 2020 року.

Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення згідно рапорту ОСОБА_3 від 11.12.2019 року про надання позачергової відпустки у зв`язку з одруженням з 11.12.2019 року терміном 5 діб та звільнення із лав Збройних Сил України у зв`язку з сімейними обставинами згідно п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі рапорту від 18.12.2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 недоотриманого грошового та продовольчого, речового та інших видів забезпечення з дня припинення, а саме з 11.12.2019 року з утриманням обов`язкових платежів та зборів.

На виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду в справі № 200/5672/20-а від 14 грудня 2020 року, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19.02.2021 № 45 сержанта ОСОБА_1 вважати таким, що 16 грудня 2019 року справи та посаду сдав, з 16 грудня 2019 року виключити зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення. Виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в повному розмірі від посадового окладу за період з 01 грудня по 16 грудня 2019 року. Виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за участь в антитерористичній операції та операції об`єднаних сил як учаснику бойових дій за період з 15 квітня 2019 року по 16 грудня 2019 року.

Згідно розрахунку сержанта ОСОБА_1 , який звільнений 16.12.2019, наказом № 45 від 19.02.2021 нараховано 17742,15 грн, до видачі 17537,24 грн.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні проведено 26.03.2021, що підтверджується інформацією з особового банківського розрахунку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивача виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення з 16 грудня 2019 року.

У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.»

Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що позивачем невірно розраховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 319849,32 грн, оскільки не вірно розраховане середньоденне грошове забезпечення та невірно визначено кількість календарних днів за період з 17 грудня 2019 року по 26 березня 2021 року.

Відповідно до довідки про доходи від 01.06.2021 № 5/829, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньоденний заробіток позивача становить 458,94 грн (жовтень 2019 року 13997,72 грн, листопад 2019 року 13997,72 грн, сума за два місяці 27995,44/61=458,94 грн).

Тобто, розмір середнього заробітку, який має бути сплачений позивачу за час затримки розрахунку з 17 грудня 2019 року по 26 березня 2021 року складає 213866,04 гривні (466 х 458,94).

Отже, повний розрахунок при звільненні проведений 26 березня 2021 року. Період затримки складає 466 днів (17.12.2019 по 26.03.2021).

Загальний розмір сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні становить 17742,15 грн.. Відтак, розмір несвоєчасно сплаченої суми складає 0,81% від загальної суми, що належала виплаті при звільненні (17537,24 грн./ 213866,04 грн. х100).

Враховуючи наявність між сторонами спору про належні позивачу при звільненні суми індексації, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 1732,31 грн.(середньоденний заробіток 458,94 грн. х 466 днів х 0,81% ).

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому апеляційний суд зауважує, що в цій справі наявні й інші критерії, які свідчать про необхідність вирахування співмірності, що встановлено й рішенням Верховного Суду, згаданому вище.

Так, підстави для виплати ОСОБА_1 вказаних вище грошових сум виникли у зв`язку з ухваленням на його користь постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року по справі № 200/5672-20-а.

Саме на виконання цього судового рішення йому було сплачено за наказом № 45 17537,24 грн, які він вважає несвоєчасним розрахунком при звільненні.

Отже, між позивачем та відповідачем існував спір.

Зазначене також обумовлює необхідність застосування принципу співмірності, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для збільшення присудженої судом першої інстанції суми.

При цьому додані до суду апеляційної інстанції позивачем документи (копії припису від 18.08.2021 та військового квитка) не впливають на предмет спору, яким в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для відшкодування судових витрат апелянта відсутні.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року у справі № 200/5238/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 30 листопада 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук