Справа № 160/3923/21
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2021 року Справа № 160/3923/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О. В.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, за час проходження служби, по день звільнення - 24 квітня 2016 року.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що проходив військову службу та як учасник бойових дій мав право на додаткову відпустку. Оскільки така відпустка йому надана не була, він звертався до військової частини про виплату йому грошової компенсації за невикористану відпустку, у якій військовою частиною було відмовлено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року відкрито провадження у справі №160/3923/21, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1, 2 ст. 257, ч.1 ст.260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Від Військової частини НОМЕР_1 відзив на позовну заяву до суду надійшов 19.04.2021.
Відповідач не погоджується з доводами позивача посилаючись на наступне:
Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5,6) передбачено ряд пільг, серед яких використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до пунктів 1-19 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Відповідач вважає, що позивач права на використання відпустки передбаченої п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» не мав.
Позивач був звільнений з військової служби у запас відповідно до Указу Президента України від 25.03.2016 №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15». Відповідач вказує, що підстава, відповідно до якої був звільнений позивач, у абзацах першому та другому пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачена, відповідно позивач звільнений з військової служби на підставі, яка не передбачає виплату грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки.
Крім того, відповідач вважає, що не є належним відповідачем у справі і зазначає, що на момент звернення із позовною заявою, щодо здійснення виплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, за час проходження служби, по день звільнення -24.04.2016 позивачу було відомо, що він проходив службу та отримував грошове забезпечення у військовій частині НОМЕР_2 , яка на момент розгляду справи має найменуваннятА4590.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Позивач, ОСОБА_1 у зв`язку з оголошеною мобілізацією був призваний на військову службу, яку проходив у військовій частині пп НОМЕР_3 .
07.09.2015 ОСОБА_1 отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 .
Відповідно до підп. 6.11. п. 6 витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №117 від 24.04.2016 виключено зі списків частини з 24 квітня 2016: сержанта ОСОБА_1 , старшого стрільця 3 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти, військової частини польова пошта НОМЕР_3 , звільненого наказом командира 16 окремого мотопіхотного батальйону від 24 квітня 2016 року №117 (по стройовій частині) з військової служби у запас відповідно до Указу Президента України від 2 березня 2016 року №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року №607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.січня 2015 року №15».
Як вбачається з листа -відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 17.11.2020 за №1471 позивач звертався із заявою до військової частини НОМЕР_5 (ппВ2287) про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2016.
Відповідач повідомив, що оскільки при звільненні з військової частини позивачем не був написаний відповідний рапорт на ім`я командира частини щодо виплати компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки за 2015-2016 року, а відповідно, виплата цієї компенсації не була вказана в наказі про звільнення , командування військової частини може прийняти рішення щодо виплати даної компенсації лише на підставі відповідного рішення суду після набрання ним законної сили.
Відмова відповідача у виплаті грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, за час проходження служби, по день звільнення 24.04.2016 стала підставою для звернення позивача з позовом до суду.
При вирішені спору по суті суд виходить з наступного.
Згідно з п. 12 статті 12 Закону N 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Стаття 4 Закону України від 05 листопада 1996 року «Про відпустки Закон № 504/96-ВР) передбачає у тому числі інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно ст.16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Пунктом 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону N2011-XII передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Як вбачається з пунктів 17-19 ст. 10-1 Закону N2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток (...), припиняється.
За визначенням у ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Термін особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-XII).
Відповідно до ст.1 №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Отже, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Таким чином, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року N 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року N 504/96-ВР «Про відпустки».
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, а також за невикористані дні додаткової відпустки.
Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуте під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою у зразковому рішенні Верховного Суду, яке залишене в силі постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року.
Також аналогічні висновки були зроблені у справі N 620/4218/18 Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року.
Зважаючи на це, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової частини відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку в частині виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні вказаної додаткової відпустки.
Як встановлено з матеріалів справи відповідач сам підтверджує у відповіді від 17.11.2020 №1471 про не проведення нарахування і виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1ст.12 Закону №3551-XII, за період 2015-2016 роки.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за 2015-2016.
В той же час, обраний позивачем спосіб захисту не є достатньо ефективним. Суд вважає в даному випадку правильним вийти за межі позовних вимог, оскільки перш ніж виплатити грошову компенсацію відповідач повинен спочатку здійснити нарахування. Крім того, для покладення на відповідача здійснити нарахування і виплату грошової компенсації слід також визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні і виплаті такої компенсації.
Така позиція суду виправдана тим, що за приписами ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.
Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини
Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту.
Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Доводи відповідача, що він не є належним відповідачем у справі відхиляються судом, оскільки заяву позивача щодо виплати грошової компенсації розглянула саме Військова частина НОМЕР_1 , незважаючи на те, що позивачем вона була подана до Військової частини НОМЕР_5 ( НОМЕР_2 ).
З листа командира військової частини НОМЕР_5 від 15.08.2017 вбачається, що на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26.04.2017 №Д-322/1/5 дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2017 році» та директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 03.04.2017 №Д-6дск з 01.07.2017 здійснено анулювання умовного найменування, що належить військовій частині польова пошта НОМЕР_3 безпосереднього підпорядкування військовій частині польова пошта НОМЕР_6 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та присвоєно умовне найменування військова частина НОМЕР_5 безпосередньо підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Суд звертає увагу на те, що виплата компенсації повинна була бути здійснена під час остаточного розрахунку зі служби незалежно від того, чи звертався військовослужбовець з відповідною окремою заявою (рапортом) про виплату чи ні.
Отже, відповідачем допущено протиправні дії щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період 2015-2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а належним захистом порушеного права буде саме зобов`язання відповідача здійснити відповідні нарахування та виплату такої грошової компенсації, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Враховуючи те, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження правомірності невиплати позивачеві компенсації за невикористану відпустку, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій, а тому присудження судового збору з відповідача на його користь судом не здійснюється.
Керуючись статтями 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.
Визнати неправомірними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, за час проходження служби за період 2015-2016 по день звільнення - 24 квітня 2016 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, за час проходження служби за період 2015-2016 по день звільнення - 24 квітня 2016 року.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона