Справа № 640/1552/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 листопада 2021 року

м. Київ

справа №640/1552/20

адміністративне провадження №К/9901/26141/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши заяву ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі №640/1552/20 за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 вересня 2020 року в справі №640/1552/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішенням від 21 травня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовив.

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 9 вересня 2020 року скасував рішення суду першої інстанції і ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив повністю:

- визнав протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати вихідної допомоги ОСОБА_1 та щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку;

- стягнув з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у сумі: 48072,50 грн;

- стягнув з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги з 24 грудня 2019 року по день фактичного розрахунку, який станом на 9 вересня 2020 року становить: 579105,87 грн.

Не погоджуючись із постановою апеляційного суду, Офіс Генерального прокурора подав касаційну скаргу на неї.

3 грудня 2020 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: судді-доповідача - Мартинюк Н.М., суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 вересня 2020 року в цій справі.

21 грудня 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив позивача на касаційну скаргу, у якому він просив закрити касаційне провадження у цій справі на підставі пунктів 2 і 4 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»).

З аналогічними вимогами до Верховного Суду позивач звернувся шляхом направлення клопотань про закриття касаційного провадження у цій справі, які надійшли до Суду 20 січня 2021 року і 27 січня 2021 року.

15 лютого 2021 року до Верховного Суду надійшли заперечення Офісу Генерального прокурора на клопотання про закриття касаційного провадження у справі.

На обґрунтування підстав для закриття касаційного провадження за пунктом 2 частини першої статті 339 КАС України ОСОБА_1 зазначає, що приписами статті 55 КАС України визначають, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Дем`янюк Р.А. зауважує, що на його думку, для визнання прокурора Штін Д.С. особою, яка діє в порядку самопредставництва Офісу Генерального прокурора необхідно щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було прямо передбачено її право на самопредставництва Офісу Генерального прокурора та чітко визначений обсяг її повноважень, зокрема: право підписувати касаційні скарги від імені Офісу Генерального прокурора.

До того ж, заявник зауважує, що відомості щодо Штін Д.С. , яка підписала касаційну скаргу, як про особу, яка має право вчиняти дії від імені Офісу Генерального прокурора без довіреності, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні.

На обґрунтування заперечень щодо наявності підстав для закриття касаційного провадження Офіс Генерального прокурора зазначає, що повноваження Штін Д.С. як представника Офісу Генерального прокурора підтверджується наказом Генерального прокурора від 27 липня 2020 року №1902ц про призначення на посаду прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора, а також приписами Положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 27 липня 2020 року №336 (далі - «Положення №336») і довіреністю.

Щодо наявності підстав для закриття касаційного провадження за пунктом 2 частини першої статті 339 КАС України, Верховний Суд зазначає про таке.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 55 КАС України встановлено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Відповідно до підпункту 19 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року №1401-VIII.

Відповідно до змін розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 11, який передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший пункту). Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюватиметься з 1 січня 2020 року (абзац другий пункту).

Водночас, пунктом 11 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України врегульовані саме питання представництва. Про «самопредставництво» в Конституції України не йдеться, воно передбачено лише відповідними положеннями процесуальних кодексів.

За загальним правилом право на самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови колегіального виконавчого органу діяти від імені такої особи, представляючи її інтереси в силу закону, статуту, положення.

Разом з тим, змінами, внесеними до КАС України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року №390-IX розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень і визначено, що "юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені" та визначено перелік документів, що можуть підтвердити відповідні повноваження: закон, статут, положення, трудовий договір (контракт).

З аналізу цієї норми закону вбачається, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших з переліку передбачених статтею 44 КАС України процесуальних прав можливий за умови сукупної наявності обох цих умов. Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 2 липня 2020 року у справі №9901/39/20, а саме: визнала достатніми для підтвердження повноважень головного спеціаліста відділу представництва інтересів ВРП у судах на здійснення самопредставництва ВРП копії наказу про призначення особи (переведення на посаду), положення про секретаріат ВРП, положення про відділ, а також посадової інструкції.

Відповідно до матеріалів касаційної скарги у цій справі, вона підписана представником Офісу Генерального прокурора Д.Штін. На підтвердження своїх повноважень звернення до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою Д.Штін надано копію довіреності від 4 серпня 2020 року №15/1/2-595-20, наказ Генерального прокурора від 27 липня 2020 року №1902-ц і витяг із Положення №336.

Дослідивши вказані докази на підтвердження повноважень представника (самопредставника) Офісу Генерального прокурора, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до копії довіреності від 4 серпня 2020 року №15/1/2-595-20 Генеральний прокурор І.Венедіктова уповноважує Штін Даурію Сергіївну - прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора представляти в судах у цивільних, адміністративних, господарських справах Офіс Генерального прокурора, регіональні (обласні), місцеві (окружні) прокуратури, Генерального прокурора, інших посадових і службових осіб, які діють від імені органу прокуратури, що є стороною або третьою особою у справі.

З цією метою Штін Д.С. делегуються права, передбачені статтями 43, 49, 52, 53, 58, 64, 424 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 44, 47, 49, 51, 55, 60, 362 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 42, 46, 49, 50, 56, 61, 321 Господарського процесуального кодексу України, у тому числі на повну або часткову відмову від позовних вимог, визнання позову, зміну предмета або підстав позову, укладання мирової угоди, оскарження рішень, постанов та ухвал суддів, подання заяв про перегляд судових рішень на нововиявленими та виключними обставинами, а також на засвідчення копій цієї довіреності.

Згідно із наказом Генерального прокурора від 27 липня 2020 року №1902-ц Штін Д.С. призначено на посаду прокурора відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора.

З аналізу положення частини третьої статті 55 КАС України вбачається, що суб`єкт владних повноважень може брати участь у справі через іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені, зокрема, відповідно до положення (самопредставництво суб`єкта владних повноважень).

Відповідно до пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 9 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - «Закон») Генеральний прокурор: представляє прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями, а також прокуратурами інших держав та міжнародними організаціями; організовує діяльність органів прокуратури України, у тому числі визначає межі повноважень Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур у частині виконання конституційних функцій; затверджує акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, у тому числі щодо електронного документообігу.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Так, наказом Генерального прокурора від 27 липня 2020 року №336 затверджено Положення про Департамент представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора.

Згідно з абзацом 2 пункту 3 Положення №336 основні завдання Департаменту є організація та здійснення представництва в суді органів прокуратури, участі в розгляді судами справ, стороною або третьою особою в яких виступає прокуратура, її посадові та службові особи (самопредставництво).

Підпунктом 2.1 Положення №336 встановлено, що до структури Департаменту входять, зокрема, відділ представництва інтересів органів прокуратури.

Відповідно до пункту 5.2.9 Положення №336 прокурори відділу представництва інтересів органів прокуратури забезпечують участь у розгляді справ у цивільному, адміністративному та господарському судочинстві в порядку самопредставництва Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України), посадових і службових осіб, які діють від його (її) імені, Генерального прокурора, які є стороною або третьою особою, у справах за позовами Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) як юридичної особи в судах усіх інстанцій, розташованих у місті Києві, зокрема участь у судових засіданнях, організацію, підготовку та подання у таких справах відзивів на позовні заяви, відповідей на відзиви, пояснень, заяв, клопотань, заперечень, апеляційних, касаційних скарг, інших процесуальних документів, реалізацію інших прав і обов`язків, передбачених законодавством про адміністративне, господарське, цивільне судочинство, а також за дорученням керівництва Офісу Генерального прокурора - участь у таких справах, що розглядаються в інших регіонах.

Колегія суддів уважає, що приписами Положення №336 передбачено повноваження прокурорів відділу представництва інтересів органів прокуратури здійснювати самопредставництво Офісу Генерального прокурора в тому числі у спосіб підготовки та подання касаційних скарг, що включає у себе право підписання таких касаційних скарг, як складової частини у процесі оскарження судових рішень.

Отже, довід про те, що касаційна скарга була підписана не уповноваженою на те особою, яка не мала право на її підписання не знайшов свого підтвердження.

Щодо наявності підстав для закриття касаційного провадження за пунктом 4 частини першої статті 339 КАС України, Верховний Суд зазначає про таке.

Позивач вказує, що скаржник, звертаючись до Суду з касаційною скаргою зазначив про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання правозастосування у релевантних правовідносинах, тобто покликався на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Проте, правова позиція Верховного суду у подібних правовідносинах вже була сформована Верховним Судом у постановах від 6 червня 2018 року в справі №823/254/16, від 8 жовтня 2018 року в справі №823/263/16, від 11 жовтня 2018 року в справі №823/244/16, а тому скаржник безпідставно зазначив про її відсутність.

До того ж, як зазначив позивач, Верховний Суд також сформував правові позиції у постановах від 29 грудня 2020 року в справі №580/2954/19 і від 6 січня 2021 року в справі №1.380.2019.004527 у тотожних правовідносинах.

З огляду на положення пункту 4 частини першої статті 339 КАС України, на думку позивача, наявні підстави для закриття касаційного провадження у справі.

Заперечуючи проти цих доводів клопотання, Офіс Генерального прокурора зауважив, що у постановах, про які зазначає позивач (справи №823/254/16, №823/263/16, №823/244/16), Верховний Суд зробив висновок у нерелевантних правовідносинах до цієї справи, оскільки прокурори були звільнені на підставі пункту 1 частини 40 КЗпП України, а не на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», як позивач у цій справі.

До того ж, щодо наявності правових позицій у постановах від 29 грудня 2020 року в справі №580/2954/19 і від 6 січня 2021 року в справі №1.380.2019.004527, Офіс Генерального прокурора зауважує, що касаційна скарга у цій справі була подана 9 жовтня 2020 року, тобто до того як були Верховним Судом сформовані такі висновки, отже підстав вважати, що відповідач ввів Суд в оману щодо необхідності відкриття касаційного провадження у цій справі за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України немає.

Перевіривши доводи заявника про необхідність закриття касаційного провадження у справі, колегія суддів Верховного Суду зазначає про таке.

Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII визначаються правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Статтею 51 Закону передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ статтю 51 Закону доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 113-ІХ було внесено зміни також і до Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»), а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

На обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначає, що постанова апеляційного суду у справі підлягає касаційному оскарженню у зв`язку із неправильним застосуванням судом норм матеріального права за відсутності єдиної правозастосовчої практики, а також те, що після внесення Законом №113-ІХ змін до Закону України «Про прокуратуру» та КЗпП України, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, правові позиції Верховного суду, сформовані у постановах від 6 червня 2018 року в справі №823/254/16, від 8 жовтня 2018 року в справі №823/263/16, від 11 жовтня 2018 року в справі №823/244/16, стосувались правовідносин, які виникли до внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» та КЗпП України шляхом прийняття Закону №113-ІХ, а тому не є релевантними. За таких обставин і змін до законодавства, доводи касаційної скарги в цьому аспекті потребують перевірки.

Разом з тим, правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо питання правозастосування норми матеріального права після набрання чинності Законом №113-ІХ, були сформовані у постанові від 23 грудня 2020 року в справі №560/3971/19, тобто після відкриття касаційного провадження у цій справі. Ця обставина не дає підстав вважати, що скаржник допустив зловживання своїм процесуальним правом і ввів Суд в оману стосовно відсутності відповідного висновку Верховного Суду.

Статтею 339 КАС України передбачено випадки у яких суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, зокрема, якщо:

після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;

після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

У заяві позивача не наведено обґрунтованих підстав для можливості закриття касаційного провадження.

Враховуючи викладене, Суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про закриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 243, 248, 328, 339, 343, 355, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі №640/1552/20 за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 вересня 2020 року в справі №640/1552/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

………………….

………………….

………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду