Справа № 640/7781/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Київ №640/7781/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доЦентрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області №6941/51-1 від 26 лютого 2021 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , паспорт типу НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , паспорт типу НОМЕР_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну №416325000 від 26 лютого 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 лютого 2018 року позивач уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 . Позивач є громадянином Республіки Таджикистан та перебуває на території України на підставі одержаної візи, виданої ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №523249000, що дійсна до 26 квітня 2021 року. Після спливу двох років перебування у шлюбі з громадянкою України позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 26 лютого 2021 року №6947/51-1 позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Позивач не погоджується з прийнятим рішенням відповідача та зазначає, що підпадає під вимоги пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», згідно з яким дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України. При цьому в оскаржуваному рішенні не наведені закони України, якими передбачені інші випадки, що стали підставою для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечив проти задоволення позовних вимог, мотивуючи зокрема тим, що позивач немає сімейних відносин з громадянкою України ОСОБА_2 .

Вважає рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, при цьому вказує, що вимоги позивача про зобов`язання прийняти рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію не можуть бути задоволені з огляду на дискреційність повноважень відповідача, як суб`єкта владних повноважень.

З наведених підстав просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Представник позивача надав відповідь на відзив, в якому заперечив проти висновків, викладених у відзиві, та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

17 лютого 2018 року між громадянином Республіки Таджикистан ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований у реєстрі актів цивільного стану під номером 161 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управлінню юстиції у Харківській області.

Позивач є громадянином Республіки Таджикистан та перебуває на території України на підставі одержаної візи, виданої ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області № 523249000 яка дійсна до 26 квітня 2021 року, що підтверджується відмітками у паспорті. (а.с 10-11).

Громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 26 лютого 2020 року звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 понад 2 роки.

Станом на 26 лютого 2021 року, як наголошував позивач, відповідачем не надано відповіді щодо розгляду заяви позивача про надання дозволу на імміграцію та не повідомлено про прийняте рішення. У зв`язку з цим 01 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області з проханням надати рішення про надання дозволу на імміграцію або відмову у наданні дозволу на імміграцію. В усній розмові працівники ДМС повідомили про прийняте рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію, однак не надали оригінал такого рішення.

Представник позивача 04 березня 2021 року надіслав адвокатський запит до відповідача з проханням надати інформацію про те, які конкретно обставини стали підставою для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 .

У своїй відповіді відповідач вказав, що підставою для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну слугувала інформація, яка міститься у листі, отриманому від ГУ СБ України у м. Києві та Київській обл. Також, у листі зазначено, що правовою підставою відмови слугував пункт 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію». За цією нормою дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України.

Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 26 лютого 2021 року №6941/57-1 відмовлено позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Вважаючи рішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Аналогічна норма міститься в частині першій статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання (частина перша статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Приписами статті 9 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Зі змісту наведених норм слідує, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з відповідним переліком документів.

Як визнається відповідачем у відзиві та підтверджується матеріалами справи, позивач, звернувшись із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, подав усі необхідні документи, передбачені статтею 9 Закону України «Про імміграцію».

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно з пунктом 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система «Аркан»), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію»;

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Положеннями пункту 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Відповідно до пункту 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону України «Про імміграцію». Так, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, вказаною нормою права визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну і вказаний перелік не підлягає розширеному тлумаченню.

Суд встановив, що відповідач прийняв рішення від 26 лютого 2021 року №6941/57-1 на підставі пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію», тобто «в інших випадках, передбачених законами України».

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугував висновок ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 26 лютого 2021 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , у якому зазначено, що шлюб має ознаки фіктивності, громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 переважно мешкає за кордоном, в Україну приїжджає на короткий проміжок часу, а його дружина не пересікала державного кордону України, що свідчить про відсутність спільного господарства та спільного побуту.

Суд зазначає, що правомірною відмова у наданні дозволу на імміграцію з підстав, передбачених пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію», може бути визнана лише за умови, якщо іншими законами України (іншим Законом України) визначено випадки, за наявності яких орган міграційної служби може відмовити особі у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Проте, у спірному рішенні не зазначено, який «інший випадок, передбачений законами України» став підставою для висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви позивача, відсутнє посилання на будь-яку норму іншого закону, яка передбачає такий випадок та не вказано суть порушення, яке стало причиною відмови.

Суд враховує, що факт укладення шлюбу між громадянкою України та позивачем, який на законних підставах проживає в Україні, а також та обставина, що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки, учасниками справи не оспорюється, а тому позивач має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно з пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Більше того, представником позивача долучено додаткові докази, а саме свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Водночас суд зауважує, що факт проживання громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 підтверджується поясненнями сусідів (а.с.49-52) та нотаріально засвідченою заявою дружини позивача.

Аналізуючи висновок ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 26 лютого 2021 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , слід дійти висновку про те, що відповідачем не наведено жодної підстави, передбаченої відповідною нормою іншого закону України, які б вказували на наявність обставин для прийняття рішення про відмову в наданні позивачу дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Також суд враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Таким чином, відповідачем не надано суду доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону України «Про імміграцію», які б слугували підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність передбачених законодавством підстав для прийняття рішення про відмову в наданні позивачу дозволу на імміграцію.

Враховуючи, що відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну, тому суд дійшов висновку, що спірне рішення відповідача від 26 лютого 2021 року №6941/57-1 слід визнати протиправним та скасувати.

Враховуючи вищенаведене в сукупності підлягає задоволенню і похідна вимога про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , паспорт типу НОМЕР_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну №416325000 від 26 лютого 2021 року.

З урахуванням зазначеного суд на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Згідно із частинами першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області №6941/51-1 від 26 лютого 2021 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , паспорт типу НОМЕР_1 .

3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 , паспорт типу НОМЕР_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну №416325000 від 26 лютого 2021 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт типу НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вулиця Березняківська, 4-А, ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1816,00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко