Справа № 260/2150/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 260/2150/21 пров. № А/857/13807/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Онишкевича Т. В., Судової-Хомюк Н. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Скраль Т. В. у м. Ужгороді, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

31.05.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.03.2020 № Ф-8084-52.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що за спірний період вона не займалася підприємницькою діяльністю на території України та доходу не отримувала, з 17.05.2018 по теперішній час є найманим працівником, за якого роботодавцем сплачено всі встановлені законодавством податки і збори, в тому числі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відтак, контролюючим органом безпідставно винесено оскаржувану вимогу. Крім того, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не містить зібраної, накопиченої, обробленої та облікованої інформації щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , що вказує на відсутність такого суб`єкта господарювання.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.07.2021 позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управлінням ДПС у Закарпатській області від 29.03.2021 № Ф-8084-52 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37788,74 грн відносно ОСОБА_1 . Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби України в Закарпатській області судові витрати у розмірі 908 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач зобов`язана сплачувати єдиний соціальний внесок як особа, яка провадить підприємницьку діяльність, незалежно від отриманих доходів. Зазначає, що борг зі сплати єдиного внеску обліковується за позивачем як особою, яка провадить підприємницьку діяльність, з 2017 року, а не як за найманим працівником, статус якого вона набула лише з травня 2018 року.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 02.02.1998 Виконавчим комітетом Мукачівської міської Ради народних депутатів видано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи № 323/П.

Відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 16.08.2005 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрована як фізична особа-підприємець, а 24.05.2021 внесено запис про припинення такої діяльності.

29.03.2021 Головним управлінням ДПС у Закарпатській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8084-52, згідно з якою станом на 31.01.2021 заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 37788,74 грн, яку протягом 10 календарних днів з дня одержання цієї вимоги необхідно сплатити на відповідний рахунок.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є учасником системи загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманий працівник, відтак, не має обов`язку сплачувати єдиний внесок як фізична особа-підприємець за відсутності доходу від здійснення такої діяльності, а тому відповідачем протиправно винесено оскаржувану вимогу.

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

За визначенням пункту другого частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Перелік платників єдиного внеску передбачений статтею четвертою Закону № 2464-VI, серед якого, зокрема, є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Згідно з пунктом 1 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі Інструкція № 449), до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Абзацом 2 пункту 2 розділу VI Інструкції № 449 передбачено, що у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Як встановлено з наявної в матеріалах справи інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 за 2018-2020 роки, останній нараховано єдиний внесок за період з 01.01.2017 по 31.01.2021 в розмірі 37788,74 грн, який сплачено не було.

Апеляційний суд звертає увагу, що у спірний період з травня 2018 року ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах з ГТ Завод «Флекстронікс ТзОВ», який, як роботодавець, здійснював сплату єдиного внеску за позивача.

Так, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Разом з тим, спір з аналогічними обставинами та правовідносинами був неодноразово предметом розгляду Верховним Судом, який сформував усталену практику у подібних правовідносинах. Так, у постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та в подальшому у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 Верховний Суд, проаналізувавши норми Податкового кодексу України та Закону № 2464-VI, дійшов висновку, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Як встановлено з матеріалів справи, протягом травня 2018 року січня 2021 року позивач була найманим працівником. У цей період роботодавець сплатив за неї єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується Головним управлінням ДПС у Закарпатській області та підтверджується матеріалами справи (а. с. 19).

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності з матеріалів справи не встановлено.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, який частково охоплюється оскаржуваною вимогою (травень 2018 року січень 2021 року), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність винесення Головним управлінням ДПС у Закарпатській області оскаржуваної вимоги про сплату єдиного внеску на суму 26 064,50 грн за період травень 2018 року січень 2021 року, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та наявність підстав для їх задоволення.

Що ж стосується нарахування контролюючим органом ОСОБА_1 єдиного внеску за період з січня 2017 року по квітень 2018 року в розмірі 11724,24 грн (8448 грн за 2017 рік та 3276,24 грн за 2018 рік), то поза увагою суду першої інстанції залишився факт несплати відповідної суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування позивачем самостійно та ненадання доказів здійснення такої сплати іншою зобов`язаною особою, що свідчить про правомірність винесення оскаржуваної вимоги на суму боргу 11724,24 грн.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи позивача про відсутність щодо неї даних у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і, як наслідок, безпідставність нарахування їй єдиного внеску, оскільки відповідні відомості стосовно позивача відображені в реєстрі, які підлягаюь ідентифікації, зокрема, за РНОКПП, одержаного ОСОБА_1 , незважаючи на помилкове зазначення прізвища ОСОБА_2 , в той час, коли правильно ОСОБА_3 .

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату єдиного внеску на суму 11724,24 грн допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняття постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі № 260/1108/21 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування вимоги від 19.03.2020 № Ф-8084-52 про сплату єдиного внеску на суму 11724,24 грн скасувати та в цій частині в задоволенні позову відмовити.

В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі № 260/1108/21 щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування вимоги від 19.03.2020 № Ф-8084-52 про сплату єдиного внеску на суму 26 064,50 грн залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 30.11.2021