Справа № 640/23266/21
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року м. Київ № 640/23266/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування звукозаписувальним технічним засобом адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі також - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 12.05.2020 року на суму 4 417,34 дол. США, яка була винесена головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арійончик Катериною Володимирівною в рамках виконавчого провадження №62007685;

- визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 12.05.2020 року на суму 3 695,02 грн., яка була винесена головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арійончик Катериною Володимирівною в рамках виконавчого провадження №62007685.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що відповідачем не вчинено жодних дій з примусового виконання виконавчого листа, боржником в якому є, зокрема, позивач, з огляду на що, постави, винесені в межах виконавчого провадження №62007685 про стягнення з позивача виконавчого збору є протиправними. Крім того, позивач не погоджується із розрахунок виконавчого збору, зазначеного у оскаржених постановах.

Зокрема, позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, відповідно до змісту якої, оскаржуваних постанов не отримувала, про їх винесення дізналася після консультації з адвокатом та отриманих останнім відповідей відповідача на адвокатські запити адвоката 04.08.2021 року.

Враховуючи викладене, позивач просить строк звернення до суду поновити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 20.09.2021 року; витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №62007685, які зобов`язано подати до 14.09.2021 року. Заяву про поновлення строку на звернення до суду ухвалено розглянути в судовому засіданні.

У судове засідання 20.09.2021 року прибув представник позивача. Належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідачем участь уповноваженого представника не забезпечено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.09.2021 року витребувано повторно у Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ належним чином засвідчені копії виконавчого провадження №62007685. Належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №62007685 (із супровідним листом) зобов`язано подати до канцелярії суду до 27.09.2021 року. Відкладено судове засідання до 30.09.2021 року.

Через канцелярію суду 28.09.2021 року відповідачем подані відзив на позовну заяву та матеріали виконавчого провадження №62007685.

У відзиві на позовну заяву позивач проти задоволення позову заперечує, оскільки виконавцем вчинено усі належні дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на день винесення оскаржуваних позивачем постанов.

Крім того, відповідачем зауважено, що 21.05.2020 року позивач зверталася до державного виконавця та останнім у відповідь надані електронні копії постанов про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження за АСВП №62146446, 62146456, 62146460, оскільки постанови від 20.05.2020 року, винесені в рамках виконавчого провадження №62007685, виділені в окремі виконавчі провадження.

У судове засідання 30.09.2021 року прибув представник позивача. Належним чином повідомленим відповідачем про дату, час та місце розгляду справи сторонами участь уповноваженого представника не забезпечено.

Представником позивача заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що у провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває справа №759/11959/15-ц, предметом спору в якій є скарга ОСОБА_1 на вчинення дій державного виконавця з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №62007685, в межах якої прийняті оскаржувані у справі №640/23266/21 постанови. Враховуючи викладене, представник позивача вважає, що результат оскарження у справі №759/11959/15-ц може вплинути на додаткові підстави для задоволення позову у справі №640/23266/21, з огляду на що, просить суд відкласти судове засідання.

Судом клопотання представника позивача задоволено, відкладено судове засідання на 03.11.2021 року.

У судове засідання 03.11.2021 року сторони не прибули. Відповідно до частини четвертої статті 229 кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою технічного звукозаписувального засобу не здійснюється.

З огляду на неявку представників сторін, судом відкладено розгляд справи на 01.12.2021 року.

Через канцелярію суду 17.11.2021 року представником позивача подано заяву про долучення до матеріалів справи доказів, а саме, ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 25.10.2021 року у справі №759/11959/15-ц.

У судове засідання 01.12.2021 року сторони не прибули.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із статтею 271 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення. Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.

Частиною четвертою статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

20.12.2018 року Святошинським районним судом міста Києва видано виконавчий лист у справі №759/11959/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Гомель, Білорусь, іпн. НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Васильків, Київської області, іпн. НОМЕР_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , солідарно, на користь ПАТ «УкрСиббанк» (юридична адреса: 61050, м. Харків, пр-т Московський, 60; р/р № НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, , МФО 351005) - 38 920,07 доларів США кредитної заборгованості, в тому числі прострочена заборгованість з жовтня 2014 року - 9 080,04 долара США, заборгованість по відсотках - 5 253,41 долар США, а всього: 44 173 (сорок чотири тисячі сто сімдесят три) долара США 48 центів, а також 36 950,24 грн. пені за прострочення сплати кредиту, 20 980,07 грн. пені за прострочення сплати відсотків, а всього пені: 57 930 (п`ятсот сім тисяч дев`ятсот тридцять) грн. 31 коп. і 3 654 грн. судового збору.

Боржником визначено ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 ), стягувачем - ПАТ «УкрСиббанк»().

06.05.2020 року АТ «УкрСиббанк» подано заяву про відкриття виконавчого провадження відносно боржника ОСОБА_1 за виконавчим листом від 20.12.2018 року №759/11959/15-ц.

Постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арійончик Катерини Володимирівни від 07.05.2020 року відкрито виконавче провадження №62007685 відносно боржника ОСОБА_1 з метою примусового виконання виконавчого листа від 20.12.2018 року №759/11959/15-ц.

Постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арійончик Катерини Володимирівни від 12.05.2020 року визначено до стягнення виконавчого збору у сумі 4 417,34 дол. США. У пунктах 3, 4 резолютивної частини постанови зазначено, що постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення; строк пред`явлення постанови до виконання три місяці.

Постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арійончик Катерини Володимирівни від 12.05.2020 року визначено до стягнення виконавчого збору у сумі 3695,02 грн. У пунктах 3, 4 резолютивної частини постанови зазначено, що постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення; строк пред`явлення постанови до виконання три місяці.

Постановою головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арійончик Катерини Володимирівни від 20.05.2020 року повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

20.05.2020 року постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження винесені в окремі виконавчі провадження №№62146446, 62146456, 62146460.

Вважаючи постанови від 12.05.2020 року про стягнення виконавчого збору протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

В обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду представником позивача зазначено, що позивач дізналася про те, що стосовно неї наявна інформація в Єдиному реєстрі боржників у виконавчих провадженнях, які перебувають на виконанні у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), лише 30.07.2021 року після консультації у адвоката.

У зв`язку із викладеним, 30.07.2021 року представником позивача направлено адвокатський запит до відповідача про надання інформації щодо виконавчих проваджень відносно позивача.

На електронну пошту представника позивача 04.08.2021 року надійшов лист від головного державного виконавця Арійончик К.В., в якому містилася запитувана інформація, та яку адвокатом повідомлено позивачу.

Отже, представник позивача просить вважати початком строку звернення до суду із цим позовом з 04.08.2021 року.

В свою чергу, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що 21.05.2021 року боржник самостійно зверталася до державного виконавця електронною поштою із проханням надати оскаржувані у цій справі постанови, які 21.05.2020 року направлені останній також електронною поштою, про що свідчать відповідні скрін-шоти, долучені відповідачем до відзиву.

Вирішуючи питання визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено особливості провадження у справа з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Пунктом 1 частини другої статі 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Згідно із статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Дослідивши докази, долучені представником позивача в обґрунтування заяви про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, копії матеріалів виконавчого провадження №62007685, суд дійшов висновку про задоволення заяви представника позивача з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 28 Закону України від 02.06.2016 року

№ 1404-VIII "Про виконавче провадження" копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Водночас, жодного доказу направлення та отримання ОСОБА_1 постанов від 12.05.2020 року про стягнення виконавчого збору ВП №62007685, які мало б бути відправлено державним виконавцем, матеріали виконавчого провадження №62007685 не містять.

Відповідачем не надано доказів, на кшталт, фіскального чеку поштового відправлення, які б спростовували встановлене судом.

Щодо доказів направлення відповідачем оскаржуваних постанов електронною поштою на електронну адресу боржника, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 28 Закону №1404 у разі якщо у виконавчому документі зазначено адреси електронної пошти стягувача та/або боржника, документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та/або боржнику також електронною поштою.

На підставі письмової заяви учасника виконавчого провадження документи виконавчого провадження можуть надсилатися адресатам каналами факсимільного зв`язку, електронною поштою або з використанням інших засобів зв`язку.

Документи виконавчого провадження, надіслані каналами факсимільного зв`язку, електронною поштою або з використанням інших засобів зв`язку, вважаються врученими, за наявності належного підтвердження їх одержання адресатами.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження, судом встановлено відсутність у виконавчому листі від 20.12.2018 року №759/11959/15-ц відомостей про відому електронну адресу боржника ОСОБА_1 .

Крім того, такі відомості відсутні й у заяві стягувача від 06.05.2020 року (вх.№19089) про відкриття виконавчого провадження, зокрема, як і відсутнє відповідне клопотання про надіслання процесуальних документів електронною поштою.

Враховуючи викладене, в силу частини четвертої статті 28 Закону №1404 у відповідача не було жодних правових підстав для направлення електронною поштою процесуальних документів учасникам виконавчого провадження №62007685.

В свою чергу, належного направлення відповідачем оскаржуваних постанов на поштову адресу боржника судом не встановлено.

Зокрема, суд звертає увагу, що долучені в якості додатків до відзиву докази направлення боржнику державним виконавцем оскаржуваних постанов електронною поштою не можуть бути визнані судом належними, достовірними, допустимими та достатніми в розумінні статей 73-76 кодексу адміністративного судочинства України, оскільки із скрін-шотів неможливо встановити зміст направлених відповідачем документів на електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_3 », та приналежність зазначеної електронної адреси позивачу.

Суд зауважує, що у відзиві відповідачем також не спростовано й твердження представника позивача про те, що позивачу стало відомо про існування оскаржуваних у цій справі постанов лише після отримання відповіді на адвокатський запит представника позивача, яким і повідомлено позивачу про наявність останніх лише 04.08.2021 року.

На переконання суду, встановлені обставини свідчать про необізнаність боржника щодо існування оскаржуваних постанов з незалежних від нього причин, що відповідачем не спростовано, а матеріалами виконавчого провадження №62007685, наданими державним виконавцем, навпаки, підтверджено.

Дійсно, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі також - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейським Судом з прав людини вказано, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Так, предметом спору є постанови державного виконавця, які винесено 12.05.2020 року, в той час, як позов подано до суду 16.08.2021 року (відповідно до відбитку штемпелю АТ «Укрпошта» на конверті).

Отже, встановлений статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України десятиденний строк звернення до суду позивачем пропущено.

Проте, у межах розгляду справи №640/23266/21 позивачем визнано пропуск строку звернення до суду, який обґрунтовано причинами, які на думку суду, впливали на об`єктивну неможливість звернення до суду у відповідний процесуальний строк, що, у відповідності до статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, надає право позивачу на звернення до адміністративного суду із позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що поновлення строку звернення до суду за даних обставин є дотриманням права позивача на доступ до правосуддя та права заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заперечення, додаткові пояснення по суті справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ "Про виконавче провадження" (далі також - Закон № 1404, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закон №1404 відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, серед іншого, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Так, постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом.

Згідно з абзацом 1 частини четвертої статті 27 Закону №1404 державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404 у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, Законом №1404 передбачено стягнення виконавчого збору або на стадії відкриття виконавчого провадження, або на стадії його закінчення.

Згідно із змістом оскаржуваних постанов, останні прийнято державним виконавцем, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону №1404.

Разом з тим, станом на день винесення спірних постанов про стягнення виконавчого збору - 12.05.2020 року, постанови про повернення виконавчого документа стягувачу державним виконавцем не приймалося, відповідно до матеріалів виконавчого провадження, наданих відповідачем суду.

Таким чином, в призмі аналізу статті 40 Закону №1404 висновується передчасність прийнятих відповідачем постанов про стягнення виконавчого збору.

Згідно із змістом постанови державного виконавця від 12.05.2020 року про стягнення виконавчого збору, постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 3695, 02 грн. Відповідно до змісту постанови державного виконавця від 12.05.2020 року про стягнення виконавчого збору, постановлено стягнути з боржника 4 417, 34 дол. США.

Частиною другою статті 27 Закону № 1404 передбачено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

При цьому пунктом 21 розділу ІІІ Інструкції №512/5 встановлено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону № 1404-VІІІ, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 вказаного Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції №512/5 у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору. Відтак законодавець, передбачивши зазначені дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.

За таких обставин, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404 без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Правова позиція суду відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2020 року у справі №2540/2303/18.

Згідно з пунктами 7, 8 розділу І Інструкції №512/5 постанова як окремий документ містить такі обов`язкові реквізити, зокрема мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову.

Розрахунок нарахування виконавчого збору (додаток 17) обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.

Не пізніше наступного робочого дня з дня погашення у повному обсязі заборгованості зі сплати аліментів, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 7, 9, 14 частини першої статті 39 Закону, державний виконавець на підставі розрахунку нарахування виконавчого збору виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Дослідивши постанови від 12.05.2020 року про стягнення виконавчого збору, винесені у виконавчому провадженні №62007685, судом встановлено, що виконавчий збір, який підлягає стягненню з позивача за розрахунком виконавця складає 4417,34 дол. США та 3695,05 грн.

Водночас, з мотивувальної частини постанов судом встановлено відсутність здійснення державним виконавцем розрахунків сум виконавчого збору, зокрема з урахуванням того, що виконавчим листом визначено солідарне стягнення кредитної заборгованості та судового збору.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону №1404 у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

В свою чергу, доказів фактичного стягнення заборгованості під час виконавчого провадження суду відповідачем не надано, зокрема, у матеріалах виконавчого провадження №62007685 відсутній Розрахунок нарахування виконавчого збору, оформлений відповідно до Додатку №17 Інструкції №312/5.

Отже, враховуючи, що судом встановлено та не спростовано відповідачем, що на момент винесення державним виконавцем постанов від 12.05.2020 року про стягнення з виконавчого збору у розмірі 3695,02 грн. та 4417,34 дол. США, державним виконавцем не здійснено фактичного виконання виконавчого листа, суд дійшов висновку, що ця обставина унеможливлювала визначення розміру суми виконавчого збору у оскаржуваних постановах.

Враховуючи встановлені судом обставини, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, суд враховує, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25.10.2021 року визнано неправомірною та скасовано постанову головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арійончук Катерини Володимирівни від 07.05.2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП №62007685, що є додатковою підставою протиправності винесених постанов про стягнення виконавчого збору, винесених у межах даного виконавчого провадження.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви», заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі «Глоба проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом виявлено порушення відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з квитанцією від 16.08.2021 року №39040, що міститься у матеріалах справи, позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1216, 08 грн.

З огляду на задоволення позовних вимог в повному обсязі, сплачений судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 205, 229, 241-246, 250, 271, 286, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 12.05.2020 року на суму 4 417,34 дол. США, яка була винесена головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арійончик Катериною Володимирівною в рамках виконавчого провадження №62007685;

3. Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 12.05.2020 року на суму 3 695,02 грн., яка була винесена головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арійончик Катериною Володимирівною в рамках виконавчого провадження №62007685.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) сплачену суму судового збору у розмірі 1216, 08 грн. (одна тисяча двісті шістнадцять грн. 08 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, адреса: 02022, м. Київ, вул. Є. Свестюка, 15).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 );

Відповідач: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, адреса: 02022, м. Київ, вул. Є. Свестюка, 15).

Повне рішення складено 01.12.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна