Справа № 640/15716/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Київ № 640/15716/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Бокатової Я.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Державної податкової служби у м. Києві
прозобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

10.07.2020 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (надалі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 961/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 від 30.03.2018 про анулювання в реєстрі свідоцтва платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з 31.03.2018;

- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у м. Києві внести відповідний запис до реєстру платників єдиного податку про скасування такого рішення та поновити реєстрацію фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 як платника єдиного податку третьої групи з 31.03.2018.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що рішенням № 961/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 від 30.03.2018 позивача було виключено з реєстру платників єдиного податку; такі дії податкового органу є протиправними; відповідно до п. 299.11 ст. 299 ПК України прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку можливе лише за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акту перевірки; жодної перевірки позивача проведено не було та не було складено акта про порушення вимог чинного законодавства; спірне рішення прийнято на підставі доповідної записки, що є порушенням п. 299.11 ст. 299 ПК України; заборгованість, зазначена у податковій вимозі № 169154-17 від 10.09.2018 в сумі 4 533,38 грн., була сплачена позивачем 24.09.2018; повідомлень про те, що зазначена у податковій вимозі заборгованість стала підставою для анулювання свідоцтва платника єдиного податку позивач не отримувала; про існування рішення № 961/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 від 30.03.2018 позивач дізналася лише з листа ГУ ДПС у м. Києві № 22455/ФОП/26-15-33-15-15 від 20.05.2020.

Також позивач просить покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн.

Справу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями було передано судді Пащенку К.С.

20.07.2020 ухвалою суду було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/15716/20; ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

01.10.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що з 06.09.2006 ОСОБА_1 перебуває на обліку у ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДПС у м. Києві як ФОП; в період з 01.01.2012 по 31.03.2018 ФОП ОСОБА_1 зареєстрована платником єдиного податку 3 групи за ставкою 5% від доходу; згідно із даними інтегрованих карток на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів у ФОП ОСОБА_1 наявний податковий борг з єдиного податку, а саме: 01.10.2017 - 4 312,95 грн., 01.11.2017 - 4 312,95 грн., 01.12.2017 - 4 312,95 грн., 01.01.2018 - 4 312,95 грн., 01.02.2018 - 4 312,95 грн., 01.03.2018 - 4 321,92 грн.; заборгованість по єдиному податку виникла у зв`язку з неповною сплатою самостійно визначеного грошового зобов`язання в податковій декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за І півріччя 2017 року; на підставі п. п. 299.10 ст. 299, абз. 8 п.п. 298.2.3. п. 298.2 ст. 298 ПК України позивача було виключено з реєстру платників єдиного податку; документальна перевірка не проводилась, акт не складався.

12.10.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що п. 299.11 ст. 299 ПК України імперативно встановлено, що прийняття контролюючим органом рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку можливе лише за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акту перевірки; в свою чергу п.п. 298.2.3. п. 298.2 ст. 298 ПК України визначає умови, при яких платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) перебуває на обліку у ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДПС у м. Києві як фізична особа-підприємець з 06.09.2006.

Починаючи з 01.01.2012 ФОП ОСОБА_1 була платником єдиного податку третьої групи без реєстрації платником ПДВ.

22.03.2018 начальником управління податків і зборів фізичних осіб ГУ ДФС у м. Києві було оформлено доповідну записку (вих. № 3520/26-15-13-02-17 від 22.03.2018), в якій зазначено, що управлінням податків і зборів фізичних осіб було проведено аналіз ФОП платників єдиного податку, які мають заборгованість на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів у період з 01.10.2017 по 01.03.2018. В додатку до доповідної записки зазначена ФОП ОСОБА_1 , яка має борг по єдиному податку:

- станом на 01.10.2017 - в сумі 4 312,95 грн.;

- станом на 01.11.2017 - в сумі 4 312,95 грн.;

- станом на 01.12.2017 - в сумі 4 312,95 грн.;

- станом на 01.01.2018 - в сумі 4 312,95 грн.;

- станом на 01.02.2018 - в сумі 4 312,95 грн.;

- станом на 01.03.2018 - в сумі 4 321,92 грн.

Рішенням № 961/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 від 30.03.2018 про виключення з реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 було виключено з реєстру платників єдиного податку згідно із п.п. 299.10.3 п. 299.10 ст. 299 ПК України, а саме: в разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів відповідно до абз. 8 п.п. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України.

Вказане рішення було надіслано позивачу за адресою: АДРЕСА_1 , та повернуто до податкового органу за закінченням встановленого терміну зберігання.

Контролюючим органо було оформлено податкову вимогу № 169154-17 від 10.09.2018, в якій зазначено, що станом на 09.09.2018 у ФОП ОСОБА_1 сума податкового боргу становить 4 533,38 грн., в т.ч. за основним платежем - 4 533,38 грн.

Податковий борг в розмірі 4 533,38 грн. був сплачений позивачем 24.09.2018, що підтверджується квитанцією № 10ВН39715 від 24.09.2018.

Листом «Повідомлення про відмову у прийнятті звітності» (вих. № 22455/ФОП/26-15-33-15-15 від 20.05.2020) ГУ ДПС у м. Києві повідомило позивача, що за результатами перевірки наявності та достовірності обов`язкових реквізитів (п. 49.8 ст. 49 ПК України) декларації платника єдиного податку за І квартал 2019 року, яка була прийнята 10.05.2019 за № 09.08.2019, за І півріччя 2019 року, яка була прийнята 09.08.2019 за № 86198, за три квартали 2019 року, яка була прийнята 08.10.2019 за № 99642, за 2019 рік, яка була прийнята 10.02.2020 за № 27474, вважаються неподаними у зв`язку із порушенням вимог нормативно-правових актів, а саме: подання податкової декларації з недостовірним значенням обов`язкового реквізиту «звітний (податковий) період» (не відповідає обраному режиму оподаткування, так як у звітному періоді платник не перебував на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Представником позивача на адресу Головного управління ДПС у м. Києві було надіслано адвокатський запит (вих. № 05/06-20 Т-ГУ ДПС від 05.06.2020) з вимогою надати копії документів, на підставі яких було прийнято рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 .

Листом «Про розгляд адвокатського запиту» (вих. № 1831/АДВ/26-15-33-17-13 від 16.06.2020) Головне управління ДПС у м. Києві надало представнику позивача копії: рішення № 961/26-15-13-02-26/ від 30.03.2018 про виключення з реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 ; доповідної записки № 3520/26-15-13-02-17 від 22.03.2018; конверту з повідомленням про вручення поштового відправлення 978); довідки про причин повернення (дослання).

В контексті питання дотримання строку на звернення до суду з цим позовом, суд відмічає, що за приписом ч. 2, 3 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, враховуючи, що позивач про обставини прийняття оскаржуваного рішення дізнався з листа вих. № 1831/АДВ/26-15-33-17-13 від 16.06.2020, а з позовом звернувся 10.07.2020, то строк на звернення до суду, встановлений ст. 122 КАС України, не пропущено.

Не погоджуючись із рішенням податкового органу про виключення з реєстру платників єдиного податку, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктами 16.1.1, 16.1.2, 16.1.3, 16.1.4. п. 16.1 ст. 16 ПК України (станом на час виникнення спірних відносин), встановлено, що платник податків зобов`язаний стати на облік у контролюючих органах в порядку, встановленому законодавством України; вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно із п. п. 19-1.1, 19-1.2 ст. 19-1 ПК України контролюючі органи виконують, зокрема, такі функції (крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу): здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків; контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів.

Відповідно до п. 46.1 ст. 46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Митні декларації прирівнюються до податкових декларацій для цілей нарахування та/або сплати податкових зобов`язань. Додатки до податкової декларації є її невід`ємною частиною.

Форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п. 46.5 ст. 46 ПК України).

Пунктами 49.1, 49.2 ст. 49 ПК України визначено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Строки подання податкових декларацій визначені п. 49.18 ст. 49 ПК України, яким, зокрема, встановлено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює:

- календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця;

- календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Розділ ХІV ПК України визначає порядок нарахування та сплати єдиного податку. Так ст. 296 ПК України встановлений порядок ведення обліку та складення звітності платниками єдиного податку.

Відповідно до п. 296.3 ст. 296 ПК України платники єдиного податку третьої групи подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строки, встановлені для квартального податкового (звітного) періоду.

Податкова декларація складається наростаючим підсумком з урахуванням норм пунктів 296.5 і 296.6 цієї статті. Уточнююча податкова декларація подається у порядку, встановленому цим Кодексом (п. 296.7 ст. 296 ПК України).

Згідно із п.п. 295.3, 295.4 ст. 295 ПК України платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал. Сплата єдиного податку платниками першої - третьої груп здійснюється за місцем податкової адреси.

Податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на обліку у ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДПС у м. Києві з 06.09.2006. Починаючи з 01.01.2012 ФОП ОСОБА_1 була платником єдиного податку третьої групи без реєстрації платником ПДВ.

22.03.2018 начальником управління податків і зборів фізичних осіб ГУ ДФС у м. Києві було оформлено доповідну записку (вих. № 3520/26-15-13-02-17 від 22.03.2018), в якій зазначено, що управлінням податків і зборів фізичних осіб було проведено аналіз ФОП платників єдиного податку, які мають заборгованість на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів у період з 01.10.2017 по 01.03.2018. В додатку до доповідної записки зазначена ФОП ОСОБА_1 , яка має борг по єдиному податку:

- станом на 01.10.2017 - в сумі 4 312,95 грн.;

- станом на 01.11.2017 - в сумі 4 312,95 грн.;

- станом на 01.12.2017 - в сумі 4 312,95 грн.;

- станом на 01.01.2018 - в сумі 4 312,95 грн.;

- станом на 01.02.2018 - в сумі 4 312,95 грн.;

- станом на 01.03.2018 - в сумі 4 321,92 грн.

На підставі вказаної доповідної записки контролюючим органом було прийнято рішення № 961/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 від 30.03.2018 про виключення з реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 згідно із п.п. 299.10.3 п. 299.10 ст. 299 ПК України, а саме: через наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів відповідно до абз. 8 п.п. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України.

Надаючи правову оцінку вказаному рішенню, суд керується таким.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників єдиного податку встановлений ст. 299 ПК України.

Пунктом 299.10 ст. 299 ПК України встановлено, що реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у разі:

1) подання платником податку заяви щодо відмови від застосування спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, - в останній день календарного кварталу, в якому подано таку заяву;

2) припинення юридичної особи (крім перетворення) або припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем відповідно до закону - в день отримання відповідним контролюючим органом від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації такого припинення;

3) у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 цього Кодексу;

4) якщо у податковому (звітному) році частка сільськогосподарського товаровиробництва платника єдиного податку четвертої групи становить менш як 75 відсотків.

В свою чергу, п.п. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України передбачено, що платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки:

1) у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку першої і другої груп та нездійснення такими платниками переходу на застосування іншої ставки - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення;

2) у разі перевищення протягом календарного року обсягу доходу, встановленого підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу, платниками єдиного податку першої і другої груп, які використали право на застосування інших ставок, встановлених для третьої групи, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення;

3) у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку третьої групи - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення;

4) у разі застосування платником єдиного податку іншого способу розрахунків, ніж зазначені у пункті 291.6 статті 291 цього Кодексу, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому допущено такий спосіб розрахунків;

5) у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми;

6) у разі перевищення чисельності фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах з платником єдиного податку, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому допущено таке перевищення;

7) у разі здійснення видів діяльності, не зазначених у реєстрі платників єдиного податку, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності;

8) у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів;

9) у разі здійснення платниками першої або другої групи діяльності, яка не передбачена у підпунктах 1 або 2 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу відповідно, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому здійснювалася така діяльність.

Разом з тим, відповідно до абз. 1 п. 299.11 ст. 299 ПК України, у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.

Отже з наведеного вбачається, що передумовою анулювання податковим органом реєстрації платником єдиного податку третьої групи є наявність у такого платника податку податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів.

При цьому, системний аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що рішення контролюючого органу про виключення з реєстру платників єдиного податку повинно прийматись останнім на підставі акта перевірки.

Іншими словами, алгоритм виключення платника з реєстру платників єдиного податку включає в себе: 1) проведення перевірки платника єдиного податку; 2) складання акта перевірки, в якому зафіксовані порушення платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених главою 1 «Спрощена система оподаткування, обліку та звітності» розділу XIV «Спеціальні податкові режими» ПК України; 3) прийняття рішення про виключення такого платника з реєстру платників єдиного податку.

Натомість в даному випадку рішення № 961/26-15-13-02-26/ від 30.03.2018 про виключення з реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 прийнято податковим органом без проведення перевірки та складення акта перевірки, що є порушенням вимог абз. 1 п. 299.11 ст. 299 ПК України.

Отже дії відповідача по виключенню позивача з реєстру платників єдиного податку з 31.03.2018 вчинені суб`єктом владних повноважень всупереч вимогам податкового законодавства, без дотримання порядку та не в спосіб спеціального законодавства, а відтак є протиправними.

Наведеної позиції притримується і Верховний Суд, що, як приклад, відображено в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 813/1465/17 (адміністративне провадження №К/9901/5215/17).

Суд акцентує увагу, що згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому, в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем правомірності прийняття спірного рішення.

Натомість в порядку виконання обов`язку, встановленого ч. 2 ст. 77 КАС України, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів правомірності прийняття спірного рішення.

Статтею 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За приписами ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і законних інтересів юридичних та фізичних осіб.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа також має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, в тому числі шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Виходячи із положень ст. 19 КАС України предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 ПК України платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Отже з наведеного вбачається, що платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси. Наслідком задоволення в адміністративному судочинстві позовних вимог є відновлення фактично порушених прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин. Суд, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, повинен не лише вирішити позовні вимоги у відповідності до принципів верховенства права, а й обрати найбільш ефективний спосіб захисту порушеного права.

Належні способи захисту - це способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975р. у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Отже виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві № 961/26-15-13-02-26/ від 30.03.2018 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління ДПС у місті Києві поновити реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку третьої групи з 31.03.2018 та відновити відомості у реєстрі платників єдиного податку, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Поряд із цим, згідно із ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Між тим ефективний засіб правового захисту, у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип «належного урядування» покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Керуючись викладеним вище, а також враховуючи встановлення судом протиправності оскаржуваного рішення, суд вважає, що належним способом судового захисту у межах спірних правовідносин є зобов`язання Головного управління ДПС у м. Києві поновити фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 в реєстрі платників єдиного податку з 31.03.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі.

Стосовно вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, поміж іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з приписами ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвокату за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ст. 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи, 04.06.2020 між позивачем (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Адвокатський центр» (виконавець) укладено договір про надання правничої допомоги № 04/06-20/Т, відповідно до п. 1.1, 2.1. якого виконавець надає клієнту правову допомогу, обсяг та зміст якої зазначені у додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору; встановлення вартості послуг за даним договором визначається у додатку № 1, що є невід`ємною частиною цього договору.

Додатком № 1 до договору про надання правничої допомоги № 04/06-20/Т від 04.06.2020 встановлено, що ФОП ОСОБА_1 надаються послуги по супроводженню правомірності включення до національного плану перевірок ДПС України; супроводження судових справ складається з підготовки та подання позовної заяви; супроводження справ; підготовки та подачі апеляційної/касаційної скарги тощо; вартість послуг становить 18 000,00 грн.

Оплата позивачем послуг за договором про надання правничої допомоги № 04/06-20/Т від 04.06.2020 підтверджується платіжними дорученнями № 897 від 04.06.2020 та № 898 від 23.06.2020.

Натомість суд акцентує увагу, що в рамках даної справи розглядаються позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення № 961/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 від 30.03.2018 про анулювання в реєстрі свідоцтва платника єдиного податку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з 31.03.2018 та позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Державної податкової служби у м. Києві внести відповідний запис до реєстру платників єдиного податку про скасування такого рішення та поновити реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 як платника єдиного податку третьої групи з 31.03.2018.

Позовні вимоги про оскарження правомірності включення ФОП ОСОБА_1 до національного плану перевірок ДПС України не є предметом розгляду у даній справі.

В свою чергу, доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу за підготовку позовної заяви по даній справі в матеріалах справи не міститься.

За вказаних обставин суд не вбачає правових підстав для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) задовольнити.

2. Визнати противоправним і скасувати рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (; адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) № 961/26-15-13-02-26/ від 30.03.2018 про виключення з реєстру платників єдиного податку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ).

3. Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у м. Києві (; адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) поновити реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) платником єдиного податку третьої групи з 31.03.2018 та відновити відомості у реєстрі платників єдиного податку.

4. Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (; адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Суддя Пащенко К.С.