Справа № 540/2234/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/2234/21

Головуючий в 1 інстанції: Кисильова О.Й. Дата і місце ухвалення: 23.07.2021р., м.Херсон
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність УМВС України в Херсонській області щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 2003-2007 роки, компенсації за невикористані у 2008-2012 роках чергові відпустки та матеріальної допомоги для оздоровлення за 2008-2012 роки;

- стягнути з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2003 рік у сумі 398,66 грн., за 2004 рік у сумі 480,24 грн., за 2005 рік у сумі 638,32 грн., за 2007 рік у сумі 2017,59 грн.;

- зобов`язати УМВС України в Херсонській області нарахувати та сплатити грошову компенсацію за невикористані у 2008, 2009, 2010, 2011, 2012 роках чергові відпустки на користь ОСОБА_1 ;

- стягнути з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для оздоровлення за 2008 рік в сумі 2205,85 грн., за 2009 рік у сумі 2240,19 грн., за 2010 рік у сумі 3241,61 грн., за 2011 рік у сумі 3514,55 грн., за 2012 рік у сумі 3514,55 грн.

Позов обґрунтовував тим, що отримавши довідки про грошове забезпечення позивач дізнався про не нарахування та невиплату йому матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої Указом Президента України №296/96 від 04.10.1996р. «Про умови грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ», а також щорічної допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення, передбаченої Наказом МВС України №499 від 31.12.2007р. «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ». Компенсацію за невикористані у 2008, 2009, 2010, 2011, 2012 роках чергові відпустки на користь ОСОБА_1 УМВС України в Херсонській області здійснено не було. А відтак, недоплачені суми грошового забезпечення підлягають стягненню з УМВС України в Херсонській області в судовому порядку.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2003 рік в сумі 398,66 грн., за 2004 рік у сумі 480,24 грн. та за 2005 рік у сумі 638,32 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволених вимог позову УМВС України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, а також на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить скасувати рішення від 23.07.2021р. у відповідній частині з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 не звертався із рапортами про виплату йому матеріальної допомоги за 2003-2005р.р., відповідні накази з цього приводу не приймалися, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності УМВС України в Херсонській області щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги за відповідні періоди та стягнення такої допомоги.

Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача, що питання виплати матеріальної допомоги та її розмір у спірний період були правом керівника, а не його обов`язком, оскільки її виплата обмежувалася розміром фонду оплати праці.

Посилається апелянт і на пропуск ОСОБА_1 строку звернення з даним позовом до суду та не наведення ним поважних причин для поновлення такого строку.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

На підставі ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає правильність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги УМВС України в Херсонській області, тобто в частині вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь матеріальної допомоги за 2003-2005р.р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, до 2012 року ОСОБА_1 проходив службу в Цюрупинському РВ УМВС України в Херсонській області.

Наказом УМВС в Херсонській області від 30.08.2012р. №184 о/с ОСОБА_1 був відряджений у розпорядження Державної пенітенціарної служби України.

На звернення позивача від 30.03.2021р. УМВС України в Херсонській області листом від 30.04.2021р. №300/04/2-2021 надало йому копії особових карток із нарахування та виплати грошового забезпечення за місцем несення служби.

ОСОБА_1 , з посиланням на те, що з отриманих від УМВС України в Херсонській області особових карток він дізнався, що відповідачем не нараховано та не виплачено на його користь матеріальної допомоги за 2003-2007 роки, компенсації за невикористані у 2008-2012 роках чергові відпустки та матеріальної допомоги для оздоровлення за 2008-2012 роки, звернувся з даним позовом до суду про стягнення невиплачених сум грошового забезпечення.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині вимог щодо стягнення з УМВС України в Херсонській області на користь позивача матеріальну допомогу за 2003 рік в сумі 398,66 грн., за 2004 рік у сумі 480,24 грн. та за 2005 рік у сумі 638,32 грн., виходив з того, що право позивача на отримання вказаної допомоги гарантоване Указом Президента України від 04.10.1996р. №926/96 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ». При цьому, дана виплата у період дії Указу №926/96 не пов`язувалась із відбуттям особи у відпустку або написанням будь-якого рапорту чи заяви.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання відповідача на відсутність фінансування на проведення виплат матеріальної допомоги, зазначивши, що чинне законодавство не передбачає такої підстави для відмови у виплаті матеріальної допомоги. До того ж, суд першої інстанції звернув увагу, що УМВС України в Херсонській області не надало суду кошториси або бюджетні призначення установи, в якій працював позивач, на підтвердження своєї позиції.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. №114 (далі - Положення №114), встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством (п.12.).

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у спірний період визначалися Указом Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» від 04 жовтня 1996 року №926/96.

Пунктом 2 Указу №926/26 з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ постановлено: виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік.

Указ №926/26 не передбачав порядку виплати матеріальної допомоги.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.06.2005р. №501 затверджені Методичні рекомендації про порядок застосування нормативно - правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу.

Пункт 3 зазначених рекомендацій передбачав, що підставою для виплати грошового забезпечення є наказ про встановлення відповідних окладів, надбавок, доплат тощо.

Таким чином, формою звернення підлеглого до керівника був і залишається рапорт. При цьому, для включення керівником до наказу про отримання матеріальної допомоги, підлеглий повинен був повідомити керівника про необхідність у матеріальній допомозі шляхом подання рапорту.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 з рапортами про виплату йому матеріальної допомоги за 2003-2005 роки, тому колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги за вказаний період.

Надані суду особові картки по грошовому забезпеченню не підтверджують заявлені позовні вимоги.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що пункт 60 зазначених Методичних рекомендацій передбачав, що матеріальна допомога виплачується у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, а для працівників юридичних служб (передбачених п. 29.) розміри матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення у розмірі двомісячного грошового забезпечення. Фактичні витрати на матеріальну допомогу, відповідно до вимог бюджетного законодавства, проводяться тільки в межах затвердженого фонду оплати праці.

Зазначене свідчить, що питання виплати матеріальної допомоги та її розмір у спірний період були правом керівника, а не його обов`язком, оскільки обмежувалося розміром фонду оплати праці.

З цих підстав колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції на те, що відсутність фінансування на проведення виплат матеріальної допомоги не може бути підставою для відмови у виплаті такої допомоги.

Таким чином, оскільки при вирішенні спору в частині вимог позову про стягнення матеріальної допомоги за 2003-2005р.р. суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права, тому, на підставі п.4 ч.1 ст.317 КАС України, оскаржуване судове рішення у відповідній частині підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Поряд з цим, надаючи правову оцінку посиланням апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого процесуальним законом, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до ч.1, ч.2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 15.10.2013р. №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. у справі №9-рп/2013 (справа №1-13/2013) суд дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Таким чином, право на отримання виплат, які повинні були виплачені працівникові, не обмежується жодним строком.

Відтак, колегія суддів доходить висновку, що при зверненні до суду із даним позовом позивач не обмежений строком звернення до суду, передбаченим ст.122 КАС України.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 2003 рік в сумі 398,66 грн., за 2004 рік у сумі 480,24 грн. та за 2005 рік у сумі 638,32 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення матеріальної допомоги за 2003-2005 роки.

В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 листопада 2021 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук