Справа № 420/10671/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/10671/21

Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В. Дата і місце ухвалення: 09.09.2021р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому, після виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, в кінцевому варіанті просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 304 206,60 грн.

Позов обґрунтовував тим, що при звільненні його з військової служби в запас Збройних Сил України та виключенні наказом від 31.07.2019р. із списків особового складу 26 прикордонного загону Державної прикордонної служби України відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, а саме: не нарахував та не виплатив індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2015р. по 28.02.2018р. Належну до виплати суму індексації позивач отримав лише в травні 2021 року, тобто із затримкою 20 календарних місяців. А відтак, відповідно до статті 117 КЗпП України, ОСОБА_1 набув право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що становить 304 206,60 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 3 000,00 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині розрахованої судом першої інстанції суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення від 09.09.2021р. з прийняттям нового судового рішення, яким зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 24 671,16 грн.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що вважаючи належну при звільненні суму в 240 442,24 грн. як сто відсотків, сума невиплаченої індексації грошового забезпечення в розмірі 19 511,83 грн. складає 8,11 відсотків. Як наслідок, сума, яка має бути донарахована та виплачена на користь ОСОБА_1 за затримку розрахунку при звільненні, складає 24 671,16 грн. (середня заробітна плата на 2 останні місяці служби 15 210,33 грн. помножена на 8,11% та помножена на 20 повних місяців затримки розрахунку при звільненні).

Військова частина НОМЕР_1 (26 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) подала письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач зазначає, що з моменту звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу (31.07.2019р.) до моменту звернення щодо виплати на його користь індексації грошового забезпечення (24.02.2021р.) пройшло 1 рік 06 місяців 24 дні. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 навмисно затягував час з метою набуття права на звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, відповідач зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, не поширюються норми Кодексу законів про працю України, в тому числі і ст.117 вказаного Кодексу.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом.

Наказом Голови Державної прикордонної служби України №621-ОС від 13.06.2019р. полковника ОСОБА_1 , начальника групи чергових відділу управління службою штабу, звільнено в запас Збройних Сил України за п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом Начальника 26 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України №282-ОС від 31.07.2019р. позивача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.

24.02.2021р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати належних йому сум індексації при звільненні з військової служби.

Листом від 05.03.2021р. №11/К-24 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача, що індексація грошового забезпечення за період з 01.08.2015р. по 28.02.2018р. на його користь не була нарахована та виплачена, у зв`язку з відсутністю асигнувань на відповідні видатки. Відповідач зазначив, що виплата належної ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення буде здійснена в найближчий час після надходження асигнувань на дану виплату за вказаний вище період.

З матеріалів справи, також, вбачається, що 14.05.2021р. відповідачем у добровільному порядку виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2015р. по 28.02.2018р. в сумі 19 511,83 грн.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України, військова частина НОМЕР_1 (26 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) не здійснила з ним повного розрахунку при звільненні, звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 304 206,60 грн.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , визнав обґрунтованими доводи позивача про недотримання військовою частиною НОМЕР_1 (26 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України) при його звільненні вимог ст.116 КЗпП України, за що передбачена відповідальність за ст.117 КЗпП України. При цьому, судом враховано висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності врахування обставин, що мають своїм наслідком зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України. Зокрема, суд врахував, що тривалість часу нездійснення повного розрахунку з позивачем пов`язана зверненням останнього до відповідача з вимогою про виплату відповідних сум індексації грошового забезпечення більше аніж через 1,5 роки після звільнення військової служби та виключення зі списків особового складу. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що пропорційним та справедливим буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3000,00 гривень.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу 1 пункту 234 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Абзацом 3 пункту 242 Положення №1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Верховний Суд України, у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, зазначив, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції, на виконання положень ч.5 ст.242 КАС України, врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, судом першої інстанції обґрунтовано враховано: зволікання позивача із зверненням до відповідача щодо виплати на його користь сум індексації грошового забезпечення (через 1,5 роки після звільнення); поведінку відповідача; не співмірність недоплачених при звільненні сум розміру відповідальності за затримку виплати відповідних сум.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції від 09 вересня 2021 року колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 листопада 2021 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук