Справа № 640/8499/21
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8499/21 Суддя (судді) першої інстанції: Вовк П.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 03 березня 2021 року включно;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 03 березня 2021 року у розмірі 193 828,49 грн. за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 02 березня 2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 02 березня 2021 року у розмірі 8 181,20 грн.

Відмову у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтував тим, що виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності заявлена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню, оскільки є такою, що значно перевищує суму невиплаченої при звільнення суму індексації грошового забезпечення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що задоволена судом першої інстанції не є середнім заробітком за період з 03 березня 2020 року по 03 березня 2021 року. Однак цей період повинен охоплюватися штрафними санкціями у вигляді стягнення середнього заробітку без застосування критерію співмірності, оскільки саме відповідач умисно затягував розрахунок. У той же час у постанові Верховного Суду у справі №120/3276/19-а від 05 березня 2021 року висловлено позицію про те, що застосування судом принципу «співрозмірності» фактично амністувало неправомірні дії відповідача та звело нанівець передбачену законодавчу мету змісту статті 117 КЗпП України. Однак суд першої інстанції не врахував таку правову позицію Верховного Суду.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позову та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив службу у Державній прикордонній службі України. Наказом начальника Головного центру оперативного документування та оперативно-технічних заходів (Військова частина НОМЕР_1 ) від 03 березня 2020 року за № 40-ОС позивача звільнено у запас за пп. «г» п. 2 ч. 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 03 квітня 2020 року.

Не погоджуючись з бездіяльністю Головного центру оперативного документування та оперативно-технічних заходів (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не виплатити йому індексації грошового забезпечення, позивач звернувся з позовом до суду.

За наслідками розгляду названого позову, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 120/2465/20-а, що набрало законної сили 20 листопада 2020 року, визнано протиправною бездіяльність Головного центру оперативного документування та оперативно-технічних заходів Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 лютого 2018 року включно, а також зобов`язано Головний центр оперативного документування та оперативно-технічних заходів Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити розрахунок, нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 лютого 2018 року включно з урахуванням зміни базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення, пов`язаного із збільшенням розміру його посадового окладу та інших змін складових частин його грошового забезпечення у 2016 році.

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду відповідачем 03 березня 2021 року виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення.

19 березня 2021 року позивач звернувся до відповідача з листом, в якому просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 03 березня 2021 року.

За результатами розгляду означеної заяви позивача, відповідач листом від 02 квітня 2021 року № 90-687 повідомив, що порядок проходження військової служби та звільнення з неї регулюється спеціальним законодавством, тому вимоги статей 116, 117 КЗпП України не поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби. Також зазначено про здійснення 03 березня 2021 року виплати індексації, яку позивач не отримав під час проходження служби.

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 28 лютого 2020 року № 168 загальна сума заробітної плати за останні два місяці (січень та лютий 2020 року) проходження служби позивача становить 35 099,02 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 856,07 грн (35 099,02 грн / 41 робочий день). Отже, сума середнього заробітку за період несвоєчасної виплати індексації з 04 квітня 2020 року по 02 березня 2021 року (попередній день за днем здійснення виплати індексації) становить 194 327,89 грн. (227 робочих днів * 856,07 грн.).

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, згідно з розрахунком від 15 липня 2021 року (т. 1 а.с. 78) та за рішенням Вінницького окружного адміністративного суду складав 107 237,81 грн (102 722,79 грн + 4 515,02 грн), з яких: виплачене грошове забезпечення становить 102 722,79 грн (95,79%) та невиплачена індексація 4 515,02 грн (4,21%).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За правилами встановленими частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Про те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано застосував однин із наведених вище критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з огляду на пропорційне співвідношення питомої ваги невиплаченої вчасно індексації грошового забезпечення відносно загальної суми виплат, належних позивачеві при звільненні.

Обраний судом першої інстанції підхід при обчисленні істотної частки, повністю узгоджується з механізмом та формулою застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, що міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, а також у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок місцевого суду, погоджується з висновком суду про занадто значне перевищення заявленої до стягнення суми середнього заробітку відносно питомої частки невиплаченої індексації (4,21%) у співвідношенні до виплаченого грошового забезпечення (95,79%).

Поряд з викладеним, колегія суддів звертає увагу скаржника, що критерії зменшення середнього заробітку запропоновані Верховним Судом у низці постанов не можуть бути інтерпретовані як єдино правильні чи обов`язкові, оскільки містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку в залежності від обставин кожної конкретної справи, з-за чого виникають індивідуальні підходи і пояснення щодо застосування тих чи інших критеріїв.

Даний висновок також узгоджується із позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М. Єгорова

Судді: Є.О. Сорочко

І.В. Федотов