Справа № 380/12030/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 380/12030/20 пров. № А/857/16543/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року (суддя Москаль Р.М., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складення повного тексту не зазначена),

в адміністративній справі №380/12030/20 за позовом ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 ,

про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

встановив:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.08.2018 року по 29.09.2020 року включно в сумі 22629,11 гривень.

Відповідач у суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позові вимоги є необґрунтованими. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.03.2021 року позов задоволено повністю. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 22629 грн. 11 коп.. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору в сумі 840,80 гривень.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду винесене з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. На переконання скаржника, застосування положень статті 117 КЗпП України може бути застосовано лише до присудження заборгованості із заробітної плати. З тих підстав вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним. Також вказує скаржник, що положення ст. 117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Зазначає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивачу було прийняте 02.04.2020 року у справі №380/1202/20. Нарахування позивачем середнього заробітку за не своєчасну виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 03 квітня 2020 року до моменту її отримання, а саме до 29 вересня 2020 року є безпідставним. Також вказує скаржник, що позивач зробив неправильний розрахунок, оскільки не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 31.03.2021 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у лавах Збройних Сил України. Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 (по особовому складу) №42 від 14.06.2018 ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас відповідно до ч.6 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку із закінченням строку контракту. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 №129 від 02.07.2018 ОСОБА_1 з 02.07.2018 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 9).

На час прийняття наказу №129 від 02.07.2018 та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 №129 відповідач не провів з ОСОБА_1 розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки для учасників бойових дій, передбаченої пунктом 12 частиною першою статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту за період з 2015 по 2018 роки.

02.04.2020 Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення №380/1202/20, відповідно до якого задоволив позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 . Визнав протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2015 2018 роки. Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, 02.07.2018 (а.с. 11-20).

Вказане рішення суду набрало законної сили 07.08.2020 та на примусове його виконання суд видав виконавчий лист (а.с. 21).

На виконання рішення суду ОСОБА_1 нараховано грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 22653,15 грн., що підтверджується меморіальним ордером №2126514 від 30.09.2020 (а.с. 22).

Позивач вважаючи, що оскільки виплата грошової компенсації за невикористані відпустки відповідачем у день його звільнення не проведена, то він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, що зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулася з моменту виключення позивача із списків особового складу частини - з 03.07.2018 по день фактичної виплати 29.09.2020, а тому позивач має право на компенсацію грошового забезпечення за час затримки при звільненні. При цьому суд дійшов висновку про відповідність суми 22629,11 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності, які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати компенсації за невикористані дні відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що відповідно частини 2 статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 2018 роки у повному обсязі у день звільнення (виключення із списків особового складу частини) 02.07.2018 року, проте виконав свій обов`язок лише 30.09.2020 року. Таким чином, оскільки працівникові не виплачена належна йому у день грошова компенсація, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку (з 03.07.2018 по 29.09.2020) є правомірними.

Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явнення до суду цього адміністративного позову ОСОБА_1 та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 31.03.2021 року із позивачем проведено остаточний розрахунок на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.04.2020 року у справі №380/1202/20 у розмірі 22653,15 грн, що підтверджується меморіальним ордером №2126514 від 30.09.2020.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 02.07.2018, а виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 року здійснена лише 30.09.2020, строк затримки розрахунку складає - 819 календарних днів.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 про доходи №90/181 від 27.11.2020 (а.с. 24), розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 перед звільненням за травень 2019 року становив 12320,43 грн., за червень 2018 12320,43 грн., усього 24640,86 грн.; при ділення цієї суми на 61 день середньоденне грошове забезпечення (в календарних днях) становить 403,95 грн.. При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку, який складає 330835,05 грн. (819 календарних днів х 403,95 грн), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (22653,15 грн).

З врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 22629,11 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. При цьому, істотність частки складових компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 22653,15 грн. (сума виплаченої компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) / 331239 (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,0684% х100 = 6,84%.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 березня 2021 року в адміністративній справі №380/12030/20 за позовом ОСОБА_1 до Військова частина НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль