Справа № 520/5118/21
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

22 листопада 2021 року № 520/5118/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бадюков Ю.В.,

при секретарі судового засідання - Андрущенко Д.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представників:

відповідача - не з`явився,

третьої особи - Салко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )

до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі (вул. Індустріальна, буд. 89, м. Мелітополь, Запорізька область, 72316, ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державне бюро розслідувань (, адреса реєстрації: вул. Панаса Мирного, буд. 28, м. Київ, 01011, адреса для листування: вул. Симона Петлюри, буд. 15, м. Київ, 01032)

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі (далі по тексту - - відповідач, ТУ ДБР, територіальну управління), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державне бюро розслідувань (далі по тексту - третя особа, ДБР) в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, від 26.02.2021 № 21 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 01.03.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби;

- поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, або, у разі відсутності такої посади на день ухвалення судового рішення, - на посаді, що є рівнозначній посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (, м. Мелітополь, вул. Індустріальна, 89), на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2021, з розрахунку середньої заробітної плати станом на 26.02.2021;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (, м. Мелітополь, вул. Індустріальна, 89), на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (, м. Мелітополь, вул. Індустріальна, 89), на користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, або на іншій рівнозначній посаді, та стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що т.в.о. директора територіального управління ДБР ОСОБА_4. до 06.03.2021 року не мав повноважень керівника державної служби у вказаному правоохоронному органі, і як наслідок не мав жодних повноважень керівника державної служби щодо державних службовців очолюваного ними правоохоронного органу. Крім того, зазначив, що формулювання підстав для звільнення позивача, викладені у спірному наказі ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.02.2021 № 21 о/с, не відповідають виключному переліку підстав, які передбачені в п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Вказує, що в порушення п. 4 ч. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019, п. 40 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою КМУ від 5 серпня 2020 року №743, директор ТУ ДБР у м. Мелітополі заходів для організації проходження військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії, щодо придатності за станом здоров`я до проходження служби в Державному бюро розслідувань діючим державним службовцям територіального управління, які перемогли в конкурсах на слідчі посади, а також прийняття рішення, щодо призначення їх на посади начальницького складу в Територіальному управлінні тривалий час не вживав, позбавивши позивача передбачених законом гарантій на продовження служби на посаді слідчого в системі ДБР, і в подальшому ініціював його незаконне звільнення, що свідчить про те, що дії відповідача були направлені не на дотримання вимог Закону України «Про Державне бюро розслідувань», а на швидке звільнення державних службовців ТУ ДБР у м. Мелітополі попередньо призначених за конкурсом як переможців на посади слідчих. Отже, звільнення слідчих, котрі призначені на посади як особи, що перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, у зв`язку зі зміною штатного розпису та необхідністю заміщення даних посад особами рядового і начальницького складу прямо суперечить п. 4 ч. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019.

Крім того, позивач зауважив про дискримінаційність пункту п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», та порушення відповідачем ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України стосовно не виконання обов`язку щодо запропонування вакантної посади, позаяк посади державної служби були під час його звільнення, що підтверджується листом від 26.04.2021 року № 17-09/3379/9-23/2021 з якого вбачається, що слідчому другого слідчого відділу Табію В.В. було запропоновано вакантну посаду державної служби - головного спеціаліста з інформаційних технологій відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації відповідача.

Відповідачем надано відзив позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що в рамках комплексних заходів щодо реформування існуючої системи системи державної служби, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності Державного бюро розслідувань, шляхом усунення проблемних аспектів правового, структурно-організаційного, процедурного та кадрового характеру, виявлених за час функціонування Державного бюро розслідувань, Президентом України внесено до Верховної Ради України законопроект «Про внесення змін до Закону України «Про Державне бюро розслідувань», який прийнято Верховною Радою України 03.12.2019.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 № 305-ІХ, який набрав чинності з 27.12.2019, Державне бюро розслідувань набуло статусу державного правоохоронного органу.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції зі змінами, внесеними Законом № 305- ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

На виконання зазначених положень закону Указом Президента України від 05.02.2020 № 41/2020, затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 № 42 затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань та визнано таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 № 1 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань».

Для забезпечення ефективності та належного виконання покладених на Державне бюро розслідувань завдань, як державного правоохоронного органу, щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, слідчі Державного бюро розслідувань, в тому числі і ТУ ДЕР у м. Мелітополі, повинні відноситись до осіб рядового і начальницького складу.

На підставі положень статті 12, 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 202 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополь; наказом Державного бюро розслідувань від 30.12.2020 №303 ДСК «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» внесено зміни до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі, які вводились в дію з 01.03.2020.

Так, відповідно до наказів ДБР від 20.10.2020 № 202 ДСК та від 30.12.2020 № 303 ДСК, посади державної служби у Першому слідчому відділі (відділі з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі, виведені з штатного розпису.

Водночас введено нові посади (іншої категорії) старшого та середнього начальницького складу, такі як старший слідчий в особливо важливих справах (підполковник ДБР), старший слідчий (майор ДБР) та слідчий (капітан ДБР).

Враховуючи дану обставину, наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі «Про внесення змін до наказу ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 № 135 о/с «Про попередження працівників» від 26.01.2021 № 4, Відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Мелітополі доручено персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі, посади яких з 01.03.2021 скорочуються, про наступне вивільнення.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне вивільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Так, 26.01.2021 складено попередження № 17-09/428/9-23/2021 про наступне вивільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», із яким позивач ознайомився 28.01.2021.

Таким чином, на підставі наказів ДБР від 20.10.2020 № 202 ДСК, від 30.12.2020 № 303 ДСК та наказів ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 № 135- ос від 26.01.2021 № 4 ос, персонального попередження про наступне вивільнення від 26.01.2020 № 17-09/428/9-23/2021, ТУ ДБР у м. Мелітополі видано наказ від 26.02.2021 № 21-ос, припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади державної служби.

Отже, як вважає відповідач, ТУ ДБР у м. Мелітополі у повному обсязі дотримано процедуру вивільнення при звільнені. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги правомірність, яка власне і не оспорюється позивачем наказів Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 202 ДСК, від 30.12.2020 № 303 ДСК, наказ про звільнення позивача є правомірним. Наголосили, що оскаржувані наказ підписано т.в.о. Директора ТУ ДБР у м. Мелітополі ОСОБА_4 у межах наданих статтею 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» повноважень Директора ТУ ДБР у м. Мелітополі, на підставі статті 87 Закону України «Про державну службу», а також, з дотриманням зазначених у частині другій статті 2 КАС України вимог: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації. Зважаючи на викладене, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, діяло у спосіб та у порядок, визначеному чинним законодавством, а отже позовні вимоги є не обґрунтованими, підстави для поновлення відсутні.

24 травня 2021 року позивачем до суду надано відповідь на відзив відповідача, в якій доводи якої відповідають доводам позовної заяви. А також зазначено, що формулювання підстав для звільнення позивача, викладені у спірному наказі ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.02.2021 № 21 о/с, не відповідають виключному переліку підстав, які передбачені в п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», вважає що вказаний наказ, як видно з підстав, не передбачених в законі, поза межами повноважень та у спосіб, не передбачений Конституцією і законами України. Також зазначив, що необхідною передумовою скорочення посади державної служби є зміна структури чи штатного розпису державного органу. При цьому, сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший, а також зміна назви структурного перерозподілу не є підставою для звільнення з публічної служби за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

01 червня 2021 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь ОСОБА_1 де зазначив доводи, які відповідають доводам відповідача у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову.

18.06.2021 року третьою особою надано письмові пояснення в яких заперечив проти задоволення позову, підтримавши правову позицію відповідача по цій справі.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив, письмових поясненнях.

Представник відповідача, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи у судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи або розгляд справи без його участі до початку судового засідання по справі в режимі відеоконференції не надходило.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог та просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи, викладенні у письмових пояснення на позов.

Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.

Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, 23.11.2018 № 23 о/с позивача, ОСОБА_1 , призначено на посаду слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), з 27.11.2018 як обраного за конкурсом (Протокол № 18 засідання конкурсної комісії № 2 з проведення відкритого конкурсу для призначення на посади у Державному бюро розслідувань від 17-18 жовтня 2018 року) з випробувальним строком 6 місяців.

Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 28.11.2018 № 25о/с позивача переведено на посаду слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління з 28.11.2018.

Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 року №135-ос «Про попередження працівників» наказано Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі, посади яких скорочуються з 01.02.2021 року, про наступне вивільнення.

Директором ТУ ДБР у м. Мелітополі 20.11.2020 позивача попереджено про наступне вивільнення. У вказаному попередженні за вих. № 17-09/13636/9-23/2020 від 18.11.2020 зазначено, що у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури ТУ ДБР у м. Мелітополі, відповідно до наказу ДБР від 15.10.2020 року №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі, відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №202дск «Про затвердження змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі» та відповідно до наказу ДБР від 15.10.2020 року №583 «Про внесення змін до Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами», попереджено про наступне скорочення посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 01 лютого 2021 року та про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Із вказаним попередженням позивача ознайомлено 20.11.2020, рівнозначну або нижчу вакантні посади не запропоновано, незважаючи на те, що позивачем було зазначено на попередженні про порушення норм Конституції України, Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Закону України «Про державну службу», про що міститься відповідна відмітка у попередженні.

28 січня 2021 року позивачу вручене повідомлення про відкликання попередження про наступне вивільнення від 18.11.2020 на підставі наказу ДБР від 30.12.2020 №303ДСК «Про затвердження змін до наказів ДБР», наказу ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.01.2021 №4 о/с, яким було внесено зміни до наказу ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 №135 о/с «Про попередження працівників».

Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.01.2021 року №4о/с внесено зміни до наказу ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, від 22.10.2020 року №135о/с в частині попередження працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі з 01.02.2021 року, виклавши його у новій редакції: відкликано попередження працівників від 18.11.2020 року, відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, наказано персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі, посади яких скорочуються з 01.03.2021 року, про наступне вивільнення.

28.01.2021 позивачу було вручене попередження за вих. № 17- 09/428/9-23/2021 від 26.01.2021, в якому зазначено, що відповідно до наказу ДБР від 15.10.2020 року №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі, відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №202дск «Про затвердження змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі» та відповідно до наказу ДБР від 15.10.2020 року №583 «Про внесення змін до Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами», керуючись наказом Державного бюро розслідувань від 30.12.2020 № 303дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» та наказом Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 № 43дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на 2021 рік», попереджено про наступне скорочення посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 01 березня 2021 року та про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Після отримання попереджень про звільнення, як відкликаного так і чинного, позивач звертався до Директора ТУ ДБР у м. Мелітополі ОСОБА_2 із заявами від 30.11.2020, 16.01.2021, 15.02.2021 про переведення його на посаду старшого слідчого або слідчого Першого слідчого відділу (із дислокацією у м. Мелітополі), Другого слідчого відділу (із дислокацією у м. Запоріжжі) чи Третього слідчого відділу (із дислокацією у м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Мелітополі.

На заяву від 30.11.2020 позивачем відповіді не отримано.

На заяву від 16.01.2021 отримано відповідь про те, що підстави для задоволення його заяви відсутні із посиланням на те, що переведення допускається лише з посади на посаду державної служби у системі ДБР за згодою державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу.

24.02.2021 позивач звернувся до Директора ТУ ДБР у м. Мелітополі Гаврилюка І.Д. із заявою про надання згоди на переведення його на рівнозначну посаду або, як виняток, нижчу посаду державної служби в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Мелітополі.

На заяви від 15.02.2021, 24.02.2021 позивач отримав відповіді про те. що застосування положень абз. 3 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» належало до дискреційних повноважень суб`єкта призначення.

Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.02.2021 №21 о/с позивача, ОСОБА_1 , звільнено з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління, 01.03.2021, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби.

Як вказано у спірному наказі, підставою для його прийняття є: наказ Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 202дск, наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 22.10.2020 № 135 о/с, наказ Державного бюро розслідувань від 30.12.2020 № 303дек, наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 26.01.2020 № 4 о/с, персональне попередження про наступне вивільнення від 26.01.2020 № 17-09/428/9-23/2021.

Водночас, як встановлено судом під час розгляду справи, листом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 26.04.2021 року № 17-09/3379/9-23/2021 за підписом т.в.о. директора ТУ ДБР у м. Мелітополі Оленою Діденко на адресу ОСОБА_3 , останнього повідомлено про те, що станом на 26.04.2021 в Територіальному управлінні Державною бюро розслідувань, розташованому у місті Мелітополі є вакантна одна посада державної служби, а саме головний спеціаліст (з інформаційних технологій) відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації, котра останньому й була запропонована (а.с. 206-207 т.1).

Враховуючи вказані обставини, а також обставини відсутності пропозиції щодо працевлаштування його відповідачем на рівнозначній або іншій посаді державної служби вважаючи наказ про своє звільнення протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Щодо доводів позивача про відсутність скорочення посади та змін в організації праці та скорочення штатної чисельності працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі суд вказує таке.

27 грудня 2019 року відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 9 Закону № 794-VIII (в редакції зі змінами, внесеними Законом № 305-ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

На виконання зазначених положень Закону Указом Президента України від 05.02.2020 року № 41/2020 затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань. Наказом Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 року № 42 затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань та визнано таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 року № 1 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань».

Наказом ДБР від 08.07.2020 року №323 затверджено Перелік посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.

Наказом ДБР від 15.10.2020 року №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», було затверджено (п.1.4.) структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, штатною чисельністю 75 штатних одиниць.

15.10.2020 року наказом ДБР від 15.10.2020 року №583 внесено зміни до Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом ДБР від 08.07.2020 року №323.

Наказом ДБР від 20.10.2020 року № 202 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі», відповідно до пунктів 4,8 частини першої та частини другої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої Закону України «Про державну службу», та Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом ДБР від 08.07.2020 року №323 (із змінами), затверджено зміни до штатного розпису ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі на 2020 рік №3 (вводиться в дію з 01.12.2020), №4 (вводяться в дію з 23.12.2020), №5 (вводяться в дію з 04.01.2021), №6 (вводяться в дію з 01.02.2021), відповідно до яких штатна чисельність складатиме 75 одиниць.

Відповідно до змін до штатного розпису на 2020 рік №6 ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, посади державної служби у слідчому управління ТУ ДБР у м. Мелітополі виведені з штатного розпису (всього виведено 53 штатні посади) та водночас введено нові посади (іншої категорії) старшого та середнього начальницького складу всього 24 штатні посади, а саме:

Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Мелітополі) зі штатом: начальник відділу - 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), старший слідчий - 1 штатна посада (старший начальницький склад, майор ДБР), слідчий - 2 штатні посади (середній начальницький склад, капітан ДБР), всього 4 посади начальницького та середнього складу;

Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Запоріжжі) зі штатом: начальник відділу - 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), заступник начальника відділу - 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), старший слідчий - 4 штатні посади (старший начальницький склад, майор ДБР), слідчий - 4 штатні посади (середній начальницький склад, капітан ДБР), всього 10 посад начальницького та середнього складу;

Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Херсоні) зі штатом: начальник відділу - 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), заступник начальника відділу - 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), старший слідчий - 4 штатні посади (старший начальницький склад, майор ДБР), слідчий - 4 штатні посади (середній начальницький склад, капітан ДБР), всього 10 посад начальницького та середнього складу.

Наказом ДБР від 30.12.2020 року № 303 ДСК затверджено зміни до наказів ДБР, зокрема, пунктом 7 наказу ДБР від 30.12.2020 року № 303 ДСК наказано у пункті 4 наказу ДБР від 20.10.2020 року № 202ДСК словосполучення «з 01 лютого 2021 року» замінити на словосполучення «з 01 березня 2021 року».

Наказом ДБР від 25.01.2020 року № 43ДСК затверджено та введено в дію штатний розпис Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, штатною чисельністю 75 одиниць.

Згідно із службовою запискою начальника відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Мелітополі, адресованої Директорові ТУ ДБР у м. Мелітополі, від 30.04.2021 року штатна чисельність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, була скорочена на 40 посад.

Отже, внаслідок реалізації зазначених наказів ДБР посади державної служби у слідчому управлінні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, були повністю виведені зі штатного розпису територіального управління, в тому числі і посада, яку займав позивач - слідчий другого слідчого відділу виведена зі штатного розпису, що підтверджується матеріалами справи.

Водночас введено посаду слідчого середнього начальницького складу (капітан ДБР).

За викладених обставин, у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополі.

Судом враховано, що накази Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 року №202 ДСК та від 30.12.2020 року №303 ДСК є чинними, відтак підстави для їх не врахування у спірних правовідносинах у суду відсутні.

З урахуванням викладеного, суд вважає доводи позивача про відсутність фактичного скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі помилковими.

В частині доводів позивача, що відповідачем порушено гарантію продовження здійснення повноважень усіма працівниками на посадах в ДБР відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 305-ІХ, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 305-ІХ, працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України "Про Державне бюро розслідувань" з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Частиною 3 статті 14 Закону № 794-VIII визначено, що на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.

Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань. Типове положення про конкурсну комісію та порядок проведення відкритого конкурсу затверджує Директор Державного бюро розслідувань.

В той же час Законом № 305-ІХ до Закону № 794-VIII введено нову статтю 14-3, якою визначено, що:

1. Державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України "Про державну службу".

2. Особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.

3. Переведення осіб рядового і начальницького складу може здійснюватися за їхньою ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших закладів, установ системи Державного бюро розслідувань, які порушили питання про переведення.

Визначення слідчого міститься у пункті 17 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України та означає службову особу органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу Державного бюро розслідувань, Головного підрозділу детективів, підрозділу детективів, відділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Чинним законодавством імперативно не встановлено, до якої категорії посад має належати посада слідчого.

Таким чином, слідчі після набрання чинності Законом № 305-ІХ не продовжують здійснювати свої повноваження навіть у разі визначення посади слідчого як посади рядового і начальницького складу, а лише здійснюють свої повноваження до дня їх звільнення або припинення повноважень на посаді; зайняття посади особи рядового і начальницького складу в ДБР здійснюється за результатом відповідного конкурсу.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач як працівник Державного бюро розслідувань з набранням чинності Законом №305-ІХ, тобто з 27.12.2019 року, продовжував здійснювати свої повноваження до моменту звільнення.

Безпідставними суд вважає доводи позивача про те, що наказ про звільнення є незаконним, оскільки підписаний особою, яка не є уповноваженою особою, з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону №889-VIII визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

До повноважень Директора ТУ ДБР належить, зокрема призначення на посади та звільнення з посад працівників відповідного територіального управління (пункт 2 частини 3 статті 13 Закону № 794-VIII ).

Відповідно до абзацу 8 пункту 3 розділу III Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі затвердженого наказом ДБР від 29.12.2020 року № 875, Директор ТУ ДБР призначає на посади та звільняє з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР.

З огляду на викладене, директор ТУ ДБР є найвищою посадою у відповідному ТУ Державного бюро розслідувань, яка законом уповноважена призначати на посади і звільняти з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР, а суб`єктом призначення в розумінні пункту 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу».

Оспорюваний наказ про звільнення від 26.02.2021 року № 21 о/с підписаний т.в.о. ТУ ДБР у м. Мелітополі ОСОБА_4.

На момент спірних відносин, ОСОБА_4 займав посаду заступника директора ТУ ДБР у м. Мелітополі.

Згідно із листом заступника директора ТУ ДБР у м. Мелітополі ОСОБА_4 від 23.02.2021 року №17-09/1314/9-23/2021, адресованого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, директор територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі Гаврилюк Ігор Дмитрович з 23.02.2021 року перебував на лікарняному.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону №794-VIII у разі відсутності директора територіального управління Державного бюро розслідувань або тимчасової неможливості здійснення ним своїх повноважень його обов`язки виконує заступник, а за наявності двох заступників - найстарший за віком заступник.

Відтак, директор ТУ ДБР у м. Мелітополі, як і особа, яка тимчасово наділена законом виконувати його обов`язки у разі відсутності директора територіального управління Державного бюро розслідувань або тимчасової неможливості здійснення ним своїх повноважень, є тією особою, яка законом наділена імперативними повноваженнями призначати та звільняти працівників відповідного Територіального управління.

За таких обставин, наказ ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.02.2021року № 21 о/с про звільнення ОСОБА_1 підписаний уповноваженою особою суб`єкта призначення.

Відносно твердження позивача про недотримання строків попередження про звільнення, суд відзначає, що з наказу від 26.02.2021 року № 21-ос вбачається, що позивача звільнено з посади 01.03.2021. Попередження про наступне вивільнення здійснено 28.01.2021, що не заперечується позивачем. З відзиву відповідача встановлено, що 30 календарний день з моменту попередження позивача припадає на суботу 27.02.2020, у зв`язку із чим останнім робочим днем позивача є перший робочий день - понеділок 01 березня 2021.

Виходячи з викладеного, суд погоджується з твердженням відповідача, що позивач був належним чином повідомлений про його звільнення з 01.03.2021 року, у відповідності до вимог Закону України «Про державну службу».

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.

12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон № 794-VIII "Про Державне бюро розслідувань" (далі - Закон № 794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до статті 1 якого ДБР визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Отже, нормами Закону № 794-VIII ДБР визначався як орган виконавчої влади із спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів.

На виконання пункту 1 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 794-VIII Кабінет Міністрів України 29 лютого 2016 року прийняв постанову № 127 "Про утворення Державного бюро розслідувань".

03 грудня 2019 року Верховна Рада України, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, прийняла Закон № 305-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" (далі - Закон № 305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.

Статтею 1 Закону № 794-VIII (у редакції з 27.12.2019 року) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Отже, з 27 грудня 2019 року ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.

Судом встановлено, що позивач обіймав посаду державної служби - слідчого першого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі та спірним наказом позивача звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби відповідно до пункту 1 частини 1, частини 4 статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу».

Під час зарахування позивача до штату ТУ ДБР у м. Мелітополі станом на 27.11.2018 р. пункт 1 частин 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» мав наступну редакцію: «Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.».

Частина 3 ст. 87 Закону № 889, в редакції на час зарахування та роботи позивача встановлювала, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Таким чином, трудові права особи, що була прийнята на державну службу в частині дотримання суб`єктом призначення її трудових прав у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу були гарантовані Законом та частинами 1, 2 ст. 40, статтею 49-2 КЗпП України.

Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та/або реорганізації покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким, зокрема, змінено порядок скорочення посад державної служби.

Так, відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті (Тут йдеться про те, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, а також коли звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу);

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

13 лютого 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 року №440-ІХ (далі - Закон №440-IX), яким внесені зміни до Закону №889-VIII.

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VIII (в редакції Закону № 440-IX від 14.01.2020 року, чинній на момент попередження позивача про наступне вивільнення) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

У подальшому Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" від 23.02.2021, № 1285-IX, який набрав чинності 06.03.2021 року, частину 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» викладено в такій редакції: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1 1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду".

Отже, відносно позивача, під час його попередження та звільнення було використано незначний період часу у проміжок якого були відсутні у Законі № 889 гарантії від звільнення з пропозицією рівнозначної або іншої роботи.

Таким чином суд констатує, що на час попередження позивача про звільнення відбулось законодавче звуження обсягу трудових гарантій прав державних службовців в частині обов`язку суб`єкта призначення здійснити пропозиції державному службовцю рівнозначної посади, іншої рівнозначної посади державної служби, нижчої посади державної служби, переведення на інші посади державної служби в цьому або в іншому органі, тобто права на подальшу працю на посадах державної служби у разі скорочення та поклав означені питання на розсуд суб`єкта призначення.

Відповідно до приписів частини першої статті 8 Конституції України визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Положеннями ст. 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010 від 22.12.2010, № 23-рн/2010 від 11.10.2011, № 10-рп/2011).

Крім того, за змістом частини п?ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Як вбачається з матеріалів справи позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо переведення.

Відповідно до частин першої та третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Суд звертає увагу, що положення Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній станом на дату попередження 26.01.2021 року) не передбачали порядку звільнення державних службовців у випадку скорочення посад державної служби, як і не містять жодних застережень щодо застосування норм законодавства про працю у такому випадку.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Словосполучення «згідно із законом» у пункті 2 статті 8 вимагає передусім, щоб відповідний захід був певним чином передбачений національним законодавством; він також стосується якості відповідного закону і вимагає його відповідності принципу верховенства права та доступності відповідній особі, яка, зокрема, має бути здатною передбачити його наслідки для себе (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 1 липня 2008 р. у справі «Ліберті» та інші проти Сполученого Королівства» (Liberty and Others v. the United Kingdom), заява № 58243/00, n. 59).

Практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення Європейського суду з прав людини у справах "C. G. and Others v. Bulgaria", "Oleksandr Volkov v. Ukraine»).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32), "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine", заява "№ 20372/11, § 65)).

Як зазначалось вище позивач, як під час проходження конкурсу до органів ДБР, так під час роботи в органах ДБР, не міг передбачити подальші зміни у законодавстві, які мали наслідком його звільнення без пропозиції роботи на державній службі та, як наслідок, стати безробітним.

А отже, звільнення державних службовців без існування відповідного правового регулювання має наслідком свавільне втручання відповідного органу у право на працю та, як наслідок, суперечить вимогам принципу верховенства права.

Європейський Суд підтверджує, що немає ніяких принципових підстав вважати, що «приватне життя» виключає професійну діяльність. На обмеження, що накладаються на професійну діяльність, може поширювати свою дію стаття 8 Конвенції, якщо вони впливають на те, яким чином індивідуум формує свою соціальну ідентичність, розвиваючи спілкування з іншими людьми. У зв`язку з цим досить вказати, що саме в рамках своєї роботи більшість людей мають можливість зміцнювати безліч, тобто максимум, своїх зв`язків із зовнішнім світом (див. згадане вище рішення Рішення у справі «Німіц проти Німеччини», § 29).

Крім того, професійне життя дуже часто переплетене з приватним життям в строгому сенсі цього поняття таким чином, що завжди важко розрізнити, в якій якості виступає індивідуум наразі. Коротко кажучи, професійне життя, будучи частиною зони взаємодії одних індивідуумів з іншими, навіть в публічному контексті може підпадати під поняття «приватне життя» (див. рішення Європейського Суду щодо прийнятності для розгляду по суті скарги у справі «Мулк проти Польщі »[Mуіka c. Pologne] (скарга № 56550/00)).

Суд зазначає, що редакція Закону України "Про державну службу", чинна до 25 вересня 2019 року, містила гарантії прав державних службовців, звільнених на підставі пункту 1 частини першої статті 87 цього Закону. Зокрема, передбачалось застосування до таких правовідносин вимог щодо переведення державного службовця на іншу посаду.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" № 117-IX від 19 вересня 2019 року (частково набув чинності з 25 вересня 2019 року) внесено зміни, крім іншого, до статті 87 Закону України "Про державну службу" та виключено норми, які забезпечували дотримання гарантій прав державних службовців при їх звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 87 цього Закону.

Натомість, норми Кодексу законів про працю України не зазнали змін: чинними є відповідні гарантії для працівників у цивільних правовідносинах при звільненні у випадку реорганізації підприємства, скорочення чисельності або штату (статті 36, 49-2 Кодексу законів про працю України).

Так, відповідно до статей 21 та 24 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що Конституція України надає кожному рівні права у сфері трудових правовідносин. Так, положення Конституції України не передбачають різного правового регулювання щодо гарантій прав при звільненні державних службовців та працівників приватного сектору.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статті 1 та 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачають, що "кожний, хто перебуває під [...] юрисдикцією" Договірної Держави, повинен користуватися правами і свободами, визначеними в розділі І, "без дискримінації за будь-якою ознакою" (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Engel and Others v. the Netherlands" від 08 червня 1976 року). Як правило, гарантії Конвенції поширюються на державних службовців (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Schmidt and Dahlstrцm v. Sweden" від 06 лютого 1976 року, "Ahmed and Others v. the United Kingdom" від 02 вересня 1998 року).

Щоб держава-відповідач могла для позбавлення заявника захисту посилатися у суді на його статус державного службовця, повинні бути дотримані дві умови. По-перше, законодавство держави повинно чітко передбачати позбавлення осіб, що займають певні посади або категорії посад, права на звернення до Суду. По-друге, таке позбавлення має бути обґрунтованим об`єктивними підставами, пов`язаними з інтересами держави (рішення Європейського суду у справі "Vilho Eskelinen and Others v. Finland»).

Отже, скасування гарантій для державних службовців при їх звільненні у випадку реорганізації або ліквідації органу є дискримінацією порівняно з правовим положенням працівників у приватному секторі, оскільки не є обґрунтованим об`єктивними підставами.

Суд повторно звертає увагу, що положення Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній станом на дату звільнення позивача з посади) не містять жодних застережень щодо застосування законодавства про працю у сфері звільнення державних службовців у випадку ліквідації чи реорганізації органу.

Зміни у абзац перший частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу" внесені Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 року №440-ІХ, який набрав чинності 13 лютого 2020 року.

З огляду на відсутність відповідного правового регулювання у Законі України "Про державну службу" станом на дату виникнення спірних правовідносин, суд застосовує загальні норми Кодексу законів про працю України.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України).

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. (ст.49-2 КЗпП України).

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що обов`язок щодо запропонування відповідної рівнозначної посади, як це визначено нормами Кодексу законів про працю України, визначені зокрема статтею 49-2, скасований не був. Отже, за рішенням суб`єкта призначення, зокрема директором Державного бюро розслідувань (або виконуючим обв`язки директора), позивач повинен був отримати пропозицію про призначення на нову рівнозначну посаду яка утворилась згідно штатного розпису, або інші посади державної служби.

Крім того, законодавцем самостійно виправлено відповідне законодавче положення, яке допускало звільнення державних службовців без дотримання гарантій на працю, як-то вже було встановлено судом вище, а саме набрання чинності 06.03.2021 року Законом України № 1285-IX, згідно якого одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

У зв`язку викладеним, суд доходить до висновку, що до позивача застосовані норми п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу», яка суперечить самому Закону України «Про державну службу» та Конституції України, та які були в подальшому виключені самим законодавцем. Звільнення позивача на підставі положень п. 1 ч.1 ст. 87 Закону є протиправним, порушує принципи верховенства права, допускає дискримінацію та порушення базових принципів державної служби, а також суперечить висновкам Європейського суду з прав людини.

Крім того, формулювання вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може» пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), одночасно не звільняє суб`єкта призначення або керівника державної служби від обов`язку обґрунтувати неможливість такого пропонування, окрім посилання вказаних осіб на слово «може» у цій нормі.

Також державний орган не звільнений від обов`язку обгрунтувати відмову у такому не пропонуванні або відмову у переведенні на іншу посаду за наявності вільної вакансії державної служби, як-то встановлено судом у цій справі, а саме - лист відповідача від 26.04.2021 року № 17-09/3379/9-23/2021 про наявність станом на 26.04.2021 вакантної посади державної служби - головний спеціаліст (з інформаційних технологій) відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації (а.с. 206-207 т.1).

Означене не заперечує висновок Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.07.2021 року у справі № 640/11024/20 стосовно не покладення обов`язку з працевлаштування працівників, що вивільняються.

Водночас слово «може» також означає, що закон не виключає можливість запропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Отже, необгрунтування такої неможливості розцінюється як небажання керівника державної служби або суб`єкта призначення у пропонуванні посади.

Крім того, у справі № 640/11024/20 не було встановлено наявності чи відсутності вакансій державної служби у цьому ж або будь-якому іншому територіальному органі Державного бюро розслідувань, а також центральному апараті, та у зв`язку з цим неможливості перевести або запропонувати вільні, навіть й нижчі за посадою позивача вакансії.

У цій справі, відповідачем ні під час надання позивачу відповідей на його багаточисельні звернення про переведення, ні під час розгляду справи суду не обґрунтовано підстав неможливості пропозиції посади позивачу та переведення за наявності вільної посади державної служби, окрім посилання на слово «може» вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII та зазначенням того, що ці повноваження є дискреційними.

Суд також зважає на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17 жовтня 2011 р. по справі №21-327а11, від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 та постановах Верховного Суду № 826/26698/15 від 12.08.2020 р., № 808/2741/16 від 08.04.2021 р. та № 819/94/16 від 20.03.2019 року згідно з якими встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

З урахуванням наведеного вище суд погоджується із позивачем про протиправність наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 26.02.2021 № 21 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 », а тому позивач є таким, що підлягає поновленню на посаді з якої його звільнено. У зв`язку з чим вимоги щодо поновлення його на рівнозначній посаді слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з такого.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з вищезазначеного, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та рішення відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань відповідачем по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконної бездіяльності відповідача.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю та виною останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Пункт 10 Порядку визначає, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV Порядку визначається середньоденний (годинний) заробіток.

Матеріали справи містять довідку про середню заробітну плату № 108 від 05.05.2021 р., відповідно до якої заробітна плата за останні два повних місяці роботи (січень-лютий) складає 87011.08 грн., відповідно середньоденна заробітна плата позивача складає 2559, 15 грн.

Так, період з 02.03.2021 р. по 22.11.2021 року включає 182 робочих дні, отже загальна сума заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу становить 465765, 30 грн.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно п.п. 2, 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, дане рішення в частині поновлення позивача на посаді та присудження заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не доведено правомірності оскаржуваного рішення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі (вул. Індустріальна, буд. 89, м. Мелітополь, Запорізька область, 72316, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державне бюро розслідувань (, адреса реєстрації: вул. Панаса Мирного, буд. 28, м. Київ, 01011, адреса для листування: вул. Симона Петлюри, буд. 15, м. Київ, 01032) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 26.02.2021 № 21 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) на посаді слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі з 02.03.2021 року.

Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (вул. Індустріальна, буд. 89, м. Мелітополь, Запорізька область, 72316, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2021 р. по 22.11.2021 року в розмірі 465765, 30 грн. (чотириста шістдесят п`ять тисяч сімсот шістдесят п`ять гривень 30 копійок).

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць - допустити до негайного виконання.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 30.11.2021 р.

Суддя Бадюков Ю.В.