Справа № 320/7321/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7321/20 Головуючий у 1 інстанції: Щавінський В.Р.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Сорочка Є.О.

Чаку Є.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення основного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби в частині невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, передбаченої ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, передбаченої ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення основного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби в частині невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, передбаченої ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, передбаченої ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Військової частини НОМЕР_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що на момент звільнення з військової служби позивача діяли норми двох нормативно-правових актів, які регулювали питання виплати компенсації за неотримане речове майно, а саме: постанова Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно від 16 березня 2016 року № 178 та наказ Міністерства оборони України Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту від 29 квітня 2016 року № 232. При цьому, апелянт зазначає, що, в силу вимог абзацу 10 пункту 4 розділу III наказу Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, оскільки, у позивача на момент звільнення з військової служби за контрактом календарної вислуги було менше 5 років, грошова компенсація не була нарахована.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року продовжено строк розгляду справи за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - на 15 (п`ятнадцять) днів.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 . Він проходив службу у Збройних силах України у Військовій частині НОМЕР_1 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 01.02.2019, виданим Військової частиною НОМЕР_4 .

Згідно з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2020 №87, лейтенанта ОСОБА_1 виключено зі списків особової складу частини та направлено до Васильківського ОМВК Київської області.

23 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із запитом про надання інформації, зокрема, про видачу довідки про вартість речового майна, що належить йому до видачі. За умов ненарахування та невиплати компенсації за неотримане речове майно, просив провести нарахування та здійснити відповідні виплати.

Листом від 24 липня 2020 року №350/208/604/89 Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено ОСОБА_1 , що для вирішення питання про отримання довідки про вартість речового майна та ознайомлення з розрахунками йому слід прибути до речової служби військової частини.

Не погоджуючись із невиплатою грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Статтею 1 даного Закону визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно частини 1 статті 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Статтею 9-1 Закону № 2011-XII передбачено право військовослужбовців на отримання за рахунок держави речового майна.

За приписами абзацу другого пункту 1 статті 9-1 Закону № 2011-XII, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2019 року №232 (далі Інструкція №232), військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178).

Пунктом 1 Порядку №178 закріплено, що цей Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).

Згідно п. 2 Порядку №178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

В силу вимог п. 3 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.

За приписами пункту 4 Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 5 Порядку №178 передбачено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 квітня 2020 року №87, лейтенанта ОСОБА_1 , звільненого з військової служби наказом командира Військової частини НОМЕР_4 від 26.03.2020 №11, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у запас за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 28 квітня 2020 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено до Васильківського ОМВК Київської області (а.с. 8).

Як стверджує позивач та не заперечувалося відповідачем, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, передбаченої ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 виплачено не було.

При цьому, як наголошував ОСОБА_1 у позовній заяві та не заперечувалося відповідачем, при звільненні з військової служби ним подавася відповідний рапорт на виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна.

Також, матеріали справи свідчать, після звільнення ОСОБА_1 направив до Військової частини НОМЕР_1 запит від 23.06.2020 р., в якому, за умови ненарахування та невиплати компенсації за невикористані відпустки, індексації грошового забезпечення, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а також, інших нарахувань, просив провести такі нарахування та здійснити відповідні виплати (а.с. 9-10).

В листі від 27 липня 2020 року №350/208/604/89/пс Військова частина НОМЕР_1 зазначила, що для вирішення питання про отримання довідки про вартість речового майна та знайомлення з розрахунками, позивачу необхідно прибути до речової служби військової частини.

Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 та апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , грошова компенсація вартості за неотримане речове майно відповідачем виплачена не була.

Як зазначив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 200/1873/19-а, чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до абзацу 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів отримання письмової згоди ОСОБА_1 на виключення його зі списків особового складу військової частини без проведення виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Оскільки, при звільненні позивача з військової служби та його виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 відповідачем не було виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, враховуючи подання позивачем відповідного рапорту, колегія суддів вважає, що Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не здійснено основний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби в частині невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, передбаченої ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, апелянт зазначає, що на момент звільнення позивача з військової служби, діяли норми двох нормативно-правових актів, які регулювали питання виплати компенсації за нестримане речове майно, а саме: постанова Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно від 16 березня 2016 року № 178 та наказ Міністерства оборони України Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту від 29 квітня 2016 року № 232, слід зазначити наступне

На переконання апелянта, в силу вимог абзацу 10 пункту 4 розділу III наказу Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, оскільки, у позивача на момент звільнення з військової служби за контрактом календарної вислуги було менше 5 років, грошова компенсація не була нарахована.

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Із абзацу 10 пункту 4 розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232, вбачається, що грошова компенсація вартості речового майна надається військовослужбовцям за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років.

Разом з тим, Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, така умова компенсації вартості за не отримане речове майно не передбачена.

При цьому, пунктом 2 вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 передбачено обов`язок Міністерства оборони, Міністерства внутрішніх справ та Міністерства інфраструктури привести власні нормативно-правові акти у відповідність із цією постановою.

Про невідповідність абзацу 10 пункту 4 розділу III Інструкції №232 положенням Порядку №178 вказує те, що згодом наказом Міністерства оборони України від 12 листопада 2020 року № 413 абзац 10 пункту 4 розділу III Інструкції №232 було виключено із даного нормативно-правового акту.

Згідно вимог частини 3 статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у даному випадку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Порядок №178, затверджений постановою Кабінету Міністрів України, як нормативний акт вищої сили, а не Інструкція №232, затверджена наказом Міністерства оборони України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги та, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, передбаченої ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.