Справа № 804/955/17
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2021 року Справа № 804/955/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЮркова Е.О.
за участі секретаря судового засіданняШпоти Я.С.,
представників позивача представників відповідача Грінько М.М., Стець А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛЬНОГІРСЬКЕ СКЛО" до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12 липня 2021 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2017 року, постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 року у справі № 804/955/17 скасовані, справа № 804/955/17 направлена на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду справа № 804/955/17 надійшла 27.08.2021 року та за результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Юркову Е.О.

Ухвалою суду від 01.09.2021 року прийнято до провадження адміністративну справу № 804/955/17 та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 22.09.2021 року допущено заміну сторони - відповідача - у справі № 804/955/17 з Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на Східне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2016 року є протиправним, складеними без урахування фактичних обставин справи та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прийняте на підставі необґрунтованих висновків акта перевірки № 202/28-01-47-30809384 від 08.12.2016 року. Вказує, що в акті перевірки відповідачем зроблено висновки щодо невстановлення факту поставок та руху товарів і послуг від контрагента-постачальника ТОВ «Праймгласс» на підставі інформаційної бази податкового органу, яка не має статусу офіційної, не сертифікована і може містити помилки. Також, перевіряючими під час перевірки не надано оцінки документам, що підтверджують реальність господарських операцій, здійснених ТОВ «Вільногірське скло» у травні та липні 2015 року. Крім того, висновки відповідача, на думку позивача, суперечать принципу презумції правомірності рішень платника податків та індивідуальної відповідальності платника податків, який не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства з боку його контрагентів.

Відповідачем 12.09.2017 року надано до суду заперечення на позов, в яких просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в акті перевірки № 202/28-01-47-30809384 від 08.12.2016 року та вказано, що в ході проведення перевірки встановлено завищення податкового кредиту на суму 1357892 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «Праймгласс» за період травень, липень 2015 року. Посилається на не підтвердження реальності взаємовідносин позивача з вказаним контрагентом-постачальником, оскільки встановлено неналежне виконання умов укладених договорів, дефектність первинних документів, які було надано до перевірки, відсутність документів, що мають силу первинних документів та підтверджують настання правових наслідків у взаємовідносинах «Вільногірське скло» та вказаного контрагента. Також вказує, що за результатами перевірки було виявлено факти щодо відсутності у контрагента можливості для виготовлення товару/ виконання робіт/ надання послуг, що є змістом господарської операції; встановлено неможливість реального здійснення платником податків операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт та послуг; відсутність у штаті достатньої кількості персоналу для надання послуг/ виконання робіт.

Також 20.09.2021 року відповідачем надано до суду відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в акті перевірки № 202/28-01-47-30809384 від 08.12.2016 року, а також вказано, що позивач надав контролюючому органу для проведення документальної перевірки видаткові накладні, платіжні доручення, товарно-транспортні накладні, залізничні накладні, договори, специфікації та інші пов`язані з господарською діяльністю документи, які він здійснював з ТОВ «Праймгласс» у квітні, липні 2015 року з постачання останнім склобою, і за фінансовими результатами якої формував показники подаї звітності. Вказані документи не могли долучатися або не долучатись під час судового розгляду, оскільки під час перевірки взаємовідносин ТОВ «Вільногіське скло» з ТОВ «Праймгласс» встановлено недостовірність даних, відображених в паперових носіях за формою первинних документів, які було надано до перевірки, а саме: надані до перевірки товарно-транспортні накладні (далі ТТН) оформленні неналежним чином (встановлено невідповідність тоннажу в пов`язаних документах, а саме між ТТН та видатковою накладною); в наданих до перевірки приймальних актах відсутній підпис та печатка особи, яка передала склобій від ТОВ «Праймгласс» до ТОВ «Вільногірськ скло»; в залізничних накладних зазначена інформація про товар та його рух не відповідає умовам укладених угод та іншим супровідним первинним документам; невідповідність умов договору його фактичному виконанню (відвантаження окремих партій товару здійснювалось не за місцем передбаченим умовами договору); встановлено невідповідність даних відображених в первинних документах підтверджуючих отримання товару (згідно видаткових накладних травня 2015 р. товар отримував інженер Стецька Е.В. , а згідно актів прийому передах за травень 2015 р. - інженер Марковський В.О.; конкретний товару за конкретною партією отримували різні особи).

28.09.2021 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій вказано, що поставки товару (склобою), його реальне переміщення та надходження на адресу позивача від ТОВ «Праймгласс», а також оплата і подальше використання позивачем придбаного товару у власній господарській діяльності належним чином засвідчено відповідними первинними документами: видатковими накладними, залізничними та товарно-транспортними накладними, платіжними документами та лімітними картками на відпуск склобою у виробництво. Наведені документи, складені за результатами здійснення господарської операції з придбання у ТОВ «Праймгласс» товару, містять усі необхідні реквізити, визначені статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, а тому є первинними документами бухгалтерського та податкового обліку у розумінні зазначеного Закону. Зауваження до заповнення первинних документів не позбавляє господарську операцію її реального змісту.

У судове засідання 26.10.2021 року прибули представник позивача та представник відповідача.

Представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи, наведені у запереченнях та відзиві на позов.

Заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали, справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вільногірське скло» (ІК в ) зареєстровано виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 20.03.2001р. та перебуває на податковому обліку в Східному міжрегіональному управлінні ДПС по роботі з великими платниками податків, в тому числі і як платник податку на додану вартість; основним видом господарської діяльності є виробництво порожнистого скла.

Судом встановлено, що у період з 30.11.2016 р. по 06.12.2016 р. на підставі наказу № 87 від 28.11.2016 р. СДПІ з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Вільногірське скло» з питання дотримання податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Праймгласс» за травень та липень 2015 року, за результатами якої складено акт № 202/28-01-47-30809384 від 08.12.2016 р..

У висновку акту перевірки зазначено про встановлення наступних порушень: п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.4 ст. 200 з урахуванням норм п.44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту у сумі 1 357 892 грн., у тому числі за травень 2015 року - у сумі 761 545 грн., за липень 2015 року - у сумі 596 347 грн., що в свою чергу призвело до заниження суми від`ємного значення сум податку на додану вартість у вказаному розмірі.

На підставі акта перевірки № 202/28-01-47-30809384 від 08.12.2016 р. відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2016 р. про зменшення суми від`ємного значення податку на додану вартість, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду у розмірі 1 357 892 грн., та застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 76 154,5 грн..

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі по тексту - Податковий кодекс України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг.

За приписами пункту 198.3 наведеної статті, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Статтею 200 Податкового кодексу України визначалося, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цьогоКодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від`ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від`ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов`язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг;

б) залишок від`ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

У відповідності до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Із наведеного вбачається, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства та як підтверджує сплату податку на додану вартість у складі ціни товару.

Таким чином, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у складі ціни за придбану продукцію та виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог законодавства України.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон) бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету встановлений Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 (далі по тексту - Наказ № 88).

Відповідно до пункту 1.2 Наказу № 88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.2.1 Наказу № 88).

Згідно з пунктом 2.4 Наказу № 88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Сама по собі наявність первинних документів (актів надання послуг та податкових накладних) не може бути єдиною і достатньою підставою для підтвердження правомірності формування податкового кредиту, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій, а також не доведення факту дійсного руху активів та товару між учасниками відповідних операцій.

З цього приводу також звертається увага, що обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту належними документами первинного обліку покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), позаяк саме він є суб`єктом, який зменшує суму податкового зобов`язання з податку на додану вартість, що підлягає перерахуванню до бюджету на суму податкового кредиту. Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Слід ураховувати, що наявність укладеного між учасниками господарської операції цивільно-правового договору або відсутність визнання такого договору недійсним або нікчемним сама собою не свідчить про реальність вчинення відповідної операції.

Отже, надаючи оцінку правомірності винесення податкового повідомлення-рішення, судом підлягає дослідженню факт реальності господарських операцій між позивачем та контрагентом-постачальником ТОВ «Праймгласс» за травень та липень 2015 року.

Судом встановлено, що між ТОВ «Вільногірське скло» (покупець) та ТОВ «Праймгласс» (постачальник) договір поставки № СБ001 від 28.04.2015 року, предметом якого є постачання товару - склобій безкольоровий тарний дроблений та змішаний тарний дроблений (т.1 а.с. 66-69).

Згідно вказаного договору, постачальник поставляє товар в асортименті, кількості та за цінами у відповідності до специфікації до цього договору. Ціна товару встановлюється за домовленістю сторін в гривнях і вказується в специфікаціях до договору та у рахунках, на підставі яких покупець оплачує вартість товару (п.п.3.1, 3.2 договору).

За п.4.2 договору поставка товару згідно умов даного договору здайснюється залізничним транспортом за рахунок покупця на умовах FCA - станція вантажоодержувача (покупця), згідно правил Інкотермс 2010.

28.04.2015 року сторонами погоджено додаткову угоду № 1 до договору поставки № СБ001 від 28.04.2015 року, яким пункт 3.4.2 договору викладено в наступній редакції: додатково до вартості товару покупець сплачує продавцю витрати по організації перевезень товару за кожний перевізний вагон, згідно виставленого рахунку, витрати включають в себе: тариф на перевезення вантажу в межах України, встановлений "Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги" (далі - Збірник тарифів) для вагонів парку залізниць України із використанням коефіцієнтів, встановлених державними органами, на час відправлення вантажу. Вартість вказаного тарифу містить інфраструктурну складову тарифу як для вагонів парку залізниць та вагонну складову залізничного рухомого складу, встановлених Збірником тарифів. При перевезенні вантажів на особливих умовах - тариф збільшується відповідно до положень Збірника тарифів, як для вагонів парку залізниці; додаткові збори, пов`язані з перевезенням вантажів, які включені до перевізного документу та встановлені Збірником тарифів (в тому числі плата за охорону вантажів воєнізованою охороною залізниць України); послуги ДП «УТЛЦ» при організації перевезення територією України - 12,00 грн. (крім того ПДВ у розмірі 2,40 грн.) за один завантажений вагон; винагорода (плата) експедитору встановлюється в розмірі 3% вартості організації перевезень вантажів (без ПДВ).

До вказаного договору сторонами погоджено:

- специфікацію № 1 від 28.04.2015 року на поставку товару - склобій безбарвний тарний марки БТ, якістю згідно ТУ У 85-902000 - на суму 4800000,00 грн., поставка на умовах: залізничним транспортом, шляхом самовивозу, шляхом доставки автотранспортом постачальника;

- специфікацію № 3 від 01.07.2015 року на поставку товару - склобій безбарвний тарний марки БТ, якістю згідно ТУ У 85-902000 - на суму 4800000,00 грн., поставка на умовах: залізничним транспортом, шляхом самовивозу, шляхом доставки автотранспортом постачальника.

На підставі вказаного договору ТОВ «Праймгласс» поставляло на адресу ТОВ «Вільногірське скло» товар у травні та липні 2015 року, що підтверджено видатковими накладними № РН-0000005 від 07.05.15, № РН-0000001 від 04.05.15, № РН-0000006 від 08.05.15, № РН-0000002 від 04.05.15, № РН-0000003 від 04.05.15, № РН-0000004 від 05.05.15, № РН-0000020 від 12.05.15, № РН-0000018 від 12.05.15, № РН-0000021 від 12.05.15, № РН-0000016 від 12.05.15, № РН-0000017 від 12.05.15, № РН-0000007 від 10.05.15, № РН-0000010 від 10.05.15, № РН-0000009 від 10.05.15, № РН-0000019 від 12.05.15, № РН-0000031 від 14.05.15, № РН-0000026 від 12.05.15, № РН-0000025 від 12.05.15, № РН-0000024 від 12.05.15, № РН-0000022 від 12.05.15, № РН-0000011 від 11.05.15, № РН-0000012 від 11.05.15, № РН-0000013 від 11.05.15, № РН-0000014 від 11.05.15, № РН-0000015 від 11.05.15, № РН-0000008 від 10.05.15, № РН-0000023 від 12.05.15, № РН-0000027 від 13.05.15, № РН-0000028 від 13.05.15, № РН-0000029 від 13.05.15, № РН-0000030 від 13.05.15, № РН-0000036 від 18.05.15, № РН-0000032 від 15.05.15, № РН-0000033 від 15.05.15, № РН-0000041 від 20.05.15, № РН-0000034 від 16.05.15, № РН-0000035 від 16.05.15, № РН-0000045 від 21.05.15, № РН-0000046 від 22.05.15, № РН-0000039 від 19.05.15, № РН-0000040 від 19.05.15, № РН-0000042 від 20.05.15, № РН-0000047 від 22.05.15, № РН-0000048 від 22.05.15, № РН-0000049 від 27.05.15, № РН-0000050 від 28.05.15, № РН-0000052 від 29.05.15, № РН-0000051 від 29.05.15, № РН-0000135 від 06.07.15, № РН-0000132 від 02.07.15, № РН-0000133 від 02.07.15, № РН-0000134 від 02.07.15, № РН-0000136 від 06.07.15, № РН-0000137 від 06.07.15, № РН-0000138 від 06.07.15, № РН-0000139 від 07.07.15, № РН-0000140 від 07.07.15, № РН-0000140 від 07.07.15, № РН-0000141 від 07.07.15, № РН-0000142 від 08.07.15, № РН-0000147 від 13.07.15, № РН-0000148 від 13.07.15, № РН-0000146 від 13.07.15, № РН-0000145 від 13.07.15, № РН-0000153 від 15.07.15, № РН-0000149 від 13.07.15, № РН-0000150 від 13.07.15, № РН-0000163 від 21.07.15, № РН-0000162 від 21.07.15, № РН-0000161 від 21.07.15, № РН-0000160 від 21.07.15, № РН-0000156 від 18.07.15, № РН-0000157 від 18.07.15, № РН-0000154 від 17.07.15, № РН-0000165 від 21.07.15, № РН-0000167 від 23.07.15, № РН-0000168 від 23.07.15, № РН-0000166 від 21.07.15, № РН-0000158 від 20.07.15, № РН-0000159 від 20.07.15, № РН-0000169 від 27.07.15, № РН-0000170 від 27.07.15, № РН-0000171 від 27.07.15, № РН-0000172 від 30.07.15, № РН-0000175 від 31.07.15, № РН-0000174 від 31.07.15, № РН-0000173 від 31.07.15; платіжними дорученнями № 846 від 05.05.15, № 10551 від 12.05.15, № 10569 від 13.05.15, № 980 від 14.05.15, № 869 від 15.05.15, № 1003 від 15.05.15, № 1016 від 18.05.15, № 896 від 20.05.15, № 923 від 21.05.15, № 946 від 22.05.15, № 1061 від 25.05.15, № 961 від 27.05.15, № 962 від 28.05.15, № 977 від 29.05.15, № 1244 від 01.07.15, № 1278 від 03.07.15, № 1285 від 06.07.15, № 1297 від 07.07.15, № 1318 від 10.07.15, № 1334 від 13.07.15, № 1345 від 15.07.15, № 1362 від 17.07.15, № 1386 від 21.07.15, № 1418 від 24.07.15, № 1327 від 27.07.15, № 1446 від 30.07.15, № 1456 від 31.07.15.

Крім того, позивачем були надані товарно-транспортні накладні № 5 від 07.05.15, № 6 від 08.05.15, № 20 від 12.05.15, № 18 від 12.05.15, № 21 від 12.05.15, № 16 від 12.05.15, № 17 від 12.05.15, № 19 від 12.05.15, № 31 від 14.05.15, № 36 від 18.05.15, № 41 від 20.05.15, № 45 від 21.05.15, № 46 від 22.05.15, № 163 від 21.07.15, № 162 від 21.07.15, № 161 від 21.07.15, № 160 від 21.07.15, № 169 від 27.07.15, № 175 від 31.07.15, № 174 від 31.07.15, № 173 від 31.07.15; приймальні акти та залізничні накладні (т.1 а.с. 74-245, т.2 а.с. 1-34).

Суми податку на додану вартість за відповідними податковими накладними включено позивачем до складу податкового кредиту згідно податкових декларацій за травень 2015 року - у сумі 761545 грн., за липень 2015 року - у сумі 596347 грн.

Суд зазначає, що наведені документи, складені за результатами здійснення вище наведених господарських операцій, містять усі необхідні реквізити, визначені статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, а тому є первинними документами бухгалтерського та податкового обліку у розумінні зазначеного Закону, тобто містять: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, і, як наслідок, вони є такими, які підлягають обов`язковому врахуванню як в бухгалтерському, так і в податковому обліку.

Таким чином, вказані первинні документи бухгалтерського та податкового обліку підтверджують реальність та здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом-постачальником ТОВ «Праймгласс» у перевіряємий період.

В матеріалах справи відсутні докази того, що під час перевірки контролюючий орган встановив обставини, які б свідчили про умисел позивача на укладення договору з контрагентом (та їх умислу) без наміру створити наслідки, які передбачені договором.

Навпаки, документально доведено виконання зобов`язань щодо отримання та оплати товару.

Відповідно до частини першої та другої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент здійснення правовідносин підприємства, контрагент позивача ТОВ «Праймгласс» був зареєстрований як юридична особа, був платником податку на додану вартість, що відповідачем не спростовано.

Також актом перевірки не спростовано, що податкові накладні, виписані ТОВ «Праймгласс», містять усі передбачені законом реквізити, тобто, відповідають вимогам ст. 201 Податкового кодексу України, що є підставою для віднесення ТОВ «Вільногірське скло» сум ПДВ, сплачених у складі вартості товарів, отриманих від вищевказаного контрагента-постачальника, до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду а також формування валових витрат позивача за господарськими відносинами з наведеними контрагентами.

Слід вказати, що основним видом господарської діяльності ТОВ «Вільногірське скло» є виробництво порожнистого скла, що, в свою чергу, пояснює необхідність придбання великого обсягу вторинної сировини (склобій), яка була придбана в рамках вище наведеного договору поставки. В той же час, судом встановлено, що видами господарської діяльності ТОВ «Праймгласс» є відновлення відсортованих відходів (основний), збирання безпечних відходів.

Отже, суд вказує на доведеність використання в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності придбаного у ТОВ «Праймгласс» товару, оскільки придбаний товар використаний позивачем з метою отримання прибутку та в межах господарської діяльності.

Висновки акта перевірки № 202/28-01-47-30809384 від 08.12.2016 р. ґрунтуються на аналізі податкової звітності контрагента позивача та інформаційних баз даних ДПС України щодо відсутності достатньої кількості власних або орендованих автотранспортних засобів, малої кількості працівників, податкової звітності контрагентів за ланцюгами постачання.

При цьому, відповідачем не наведено будь-яких посилань на наявність актів податкових органів документальних або зустрічних перевірок підприємств та/або рішень судів, якими було б встановлено відсутність господарських операцій у спірний період.

Також в акті перевірки не наведено інформації про наявність судових рішень, щодо визнання укладених правочинів недійсними.

Суд зазначає, що відсутність у контрагента позивача необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів, відсутність за юридичною адресою на момент звірки не свідчить про безтоварність угод поставки з позивачем. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 року № К/9901/873/18.

Також суд не бере до уваги і посилання відповідача на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагента позивача по ланцюгах постачання, а також податкову інформацію надану іншими контролюючими органами, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною четвертою якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Дані посилання є підставами для сумнівів реальності операцій та не свідчать про відсутність самих операцій, документи щодо яких об`єктивно не спростовані.

Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, в постановах від 13.08.2021 року у справі № 810/3791/16, від 13.08.2021 року у справі № 820/3627/15, від 11.08.2021 року у справі № 809/1560/17, від 21.01.2021 року у справі № 820/4411/16, відповідно до яких відсутність ресурсів у контрагентів позивача не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників можливе за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренди персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Щодо посилань відповідача на дані ЄРПН, підсистему "СФП" АІС "Податковий блок" у розрізі дослідження ланцюгів придбання/отримання товару, суд зазначає, що будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган. Записи у інформаційних базах контролюючого органу до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків, не відносяться, відповідно, сама по собі така інформація не є належним доказом по справі.

Наведена позиція підтримана в постановах Верховного Суду від 30.07.2021 року у справі №160/2286/19, від 19.08.2021 року у справі №817/1567/18, від 20.07.2021 року у справі №440/360/20, від 30.07.2021 року у справі №826/11734/18.

Такі посилання податкового органу не є безумовною підставою для висновків про нездійснення господарських операції за умови наявності інших документів, що підтверджують реальність постачання товарів чи надання послуг і не може вважатися беззастережним та безперечним доказом на підтвердження доводів податкової інспекції про фіктивність спірних господарських операцій.

Дефектність та навіть фіктивність контрагента платника податків не свідчить про те, що платник податків, який укладав договори з таким контрагентом, знав про протиправний характер діяльності свого контрагента. Отже, аргументи податкового органу стосовно фіктивності контрагента та нереальності фінансово-господарських відносин зі спірними контрагентами не можуть бути вичерпними доказами нереальності операцій, за які позивач має нести негативні наслідки.

Також суд зазначає, що позивач є відокремленою самостійною юридичною особою від своїх контрагентів, а тому не може нести податкову відповідальність за відсутності вини, оскільки це б порушувало конституційний принцип індивідуального характеру відповідальності.

Відповідачем не було належним чином проведено дослідження, не надано оцінку первинним та бухгалтерським документам ані позивача ані спірних контрагентів, оскільки не зазначені конкретні та деталізовані висновки за результатами дослідження і оцінки.

Судом встановлено, що господарські операції, що становлять предмет дослідження, підтверджені первинними документами, які описані вище.

Недоліків їх складання судом не встановлено.

Слід зазначити, що на момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та в якості платників податку на додану вартість (мали свідоцтва платників ПДВ), установчі документи недійсними в судовому порядку не визнавались.

Також, податкові накладні по господарським операціям з зазначеними контрагентами зареєстровані в ЄРПН, про що зазначено в акті перевірки.

Відповідач вказані обставини у судовому засіданні не спростовував.

Крім того, чинне станом на час виникнення спірних правовідносин законодавство не покладало на платника податків обов`язку перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми ПДВ до податкового кредиту та заявляти відповідні суми до бюджетного відшкодування, чи формувати валові витрати. Законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів.

При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Наведена позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.09.2021 року у справі №826/12392/18, від 10.09.2021 року у справі №460/2315/19, від 07.09.2021 року у справі №813/2013/16, від 21.01.2021 року у справі №820/11465/15, від 21.01.2021 року у справі №806/417/15, від 23.07.2020 року у справі №826/6806/17.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі "Інтерсплав" проти України " (2007 рік, заява № 803/02), Суд, у п. 38 рішення зазначив: "На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, які здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду, стосовно загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які вказували б на те, що заявник був безпосередньо залучений в такі зловживання".

Також, слід врахувати позицію Європейського суду з прав людини у справі "БУЛВЕС АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

У рішенні у справі "Бізнес Супорт Центр проти Болгарії" (2010 рік, заява №6689/03), у п. 23 якого зазначено, що "у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, прямого впливу на оподаткування організації-заявника це не мало б".

З аналізу викладеного вбачається, що Європейський суд з прав людини чітко визначив правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. Вказаний підхід до визначення недопустимості порушення майнових прав особи знайшов своє продовження у праві Європейського Союзу, зокрема у Шостій Директиві від 17.05.1977 №77/388/EU щодо гармонізації законодавства держав-членів стосовно податків з обороту.

Отже, подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Доводи відповідача про неможливість підтвердження реальності фінансово-господарських операцій зі спірними контрагентами мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування витрат.

Також згідно частини 2 статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому позивач не повинен нести відповідальність за господарську діяльність своїх контрагентів.

Однак, правова позиція суду в тому, що обов`язок ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податків. При цьому, такий платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. відповідальність стосується кожного окремого платника податків і не може поширюватись на третіх осіб, у т.ч. на його контрагентів та контрагентів по ланцюгу постачання.

Окремо суд зазначає, що отримання податковим органом акту перевірки чи довідки зустрічної звірки, в котрих викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов`язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону.

Як було зазначено вище, відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Крім того, визначальним критерієм для підтвердження права платника податку на податковий кредит та/або віднесення відповідних сум до валових витрат є реальність вчинюваної господарської операції, тобто встановлення факту зміни руху активів чи зміни стану зобов`язань платника податку внаслідок придбання ним товарів (послуг), що використовуються таким платником у своїй господарській діяльності.

Суд зазначає, що конкретних та деталізованих порушень з боку позивача з приводу провадження господарської діяльності, податковим органом не наведено. Вчинення порушень безпосередньо позивачем в обумовлені частині акт перевірки не містить. Таких порушень, також, не встановлено під час судового розгляду справи.

Контролюючим органом не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів підряду та поставки, укладених з позивачем, як не було надано і доказів про наявність встановлених судами фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагентів та злагодженості дій між ними.

Суд також не бере до уваги і посилання відповідача на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Сама по собі наявність або відсутність окремих документів не може бути підставою для висновків про відсутність господарської операції та відмови у формуванні податкового кредиту.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними. Також, норми податкового законодавства не визначають звітування контрагента до контролюючих органів як критерій правового статусу платника податків (позивача) щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 27.03.2018 р. по справі №816/809/17, від 28.08.2018 р. по справі №820/7592/15, від 05.09.2018 р. по справі №2а-0870/2256/11, від 15.08.2018 по справі №2а-12462/12/2070, від 27.03.2018 р. по справі №816/809/17.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати господарські відносини між позивачем та його контрагентом такими, що фактично не відбувались. Відтак висновки відповідача у цій частині, на переконання суду, є хибними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У ході розгляду справи судом було надано належну оцінку доказам, наданим позивачем та іншим обставинами, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування витрат, з чого прямо випливає правомірність визначення суми податку на прибуток, та податкових зобовязань з податку на додану вартість.

Зокрема, судом досліджено надані позивачем первинні документи. Вказані документи, містять відомості які у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між позивачем та його контрагентами.

Контролюючим органом всупереч вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що документи, які були надані для перевірки, відповідають вимогам чинного законодавства, а відтак в повній мірі підтверджують реальність господарських операцій позивача з контрагентом-постачальником ТОВ «Праймгласс», відтак, обставинами, встановленими під час розгляду справи, спростовано висновки акта перевірки № 202/28-01-47-30809384 від 08.12.2016 р., суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛЬНОГІРСЬКЕ СКЛО" підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 21 511 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 19056 від 01.02.2017 року.

З огляду на задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 21 511 грн. підлягає стягненню зі Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 72-77, 139, 242-244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛЬНОГІРСЬКЕ СКЛО" () до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків () про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби № від 23 грудня 2016 року, яким Товариству з обмеженою відповідальністю "ВІЛЬНОГІРСЬКЕ СКЛО" зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість за травень, липень 2015 року, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, на суму 1 357 892 грн. та застосовано штрафні санкції на суму 76 154,50 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІЛЬНОГІРСЬКЕ СКЛО" () понесені позивачем судові витрати в сумі 21 511 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення суду складений 05 листопада 2021 року.

Суддя Е.О. Юрков