Справа № 420/7361/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7361/21

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В. Дата і місце ухвалення: 02.08.2021р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про зобов`язання здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про зобов`язання здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення з 12.09.2018р. по день фактичного розрахунку 13.04.2021р.

Позов обґрунтовував тим, що при звільненні з військової служби та виключенні наказом від 12.09.2018р. із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, а саме: не нарахував та не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексацію грошового забезпечення. Повний розрахунок при звільненні військовою частиною НОМЕР_1 проведено з ОСОБА_1 лише 13.04.2021р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/10467/20. А відтак, відповідно до статті 117 КЗпП України, ОСОБА_1 набув право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 12.09.2018р. по 13.04.2021р.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року позов задоволено.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та здійснити виплату ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення з 12.09.2018р. по день фактичного розрахунку 13.04.2021р.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільнені за період 12.09.2018р. по 13.04.2021р. у розмірі 32 751,51 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення від 02.08.2021р. з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, не поширюються норми Кодексу законів про працю України, в тому числі і ст.117 вказаного Кодексу. Положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що: з моменту виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини пройшло більше двох років; в/ч НОМЕР_1 добровільно було виконано рішення суду у справі №420/10467/20; сума середнього заробітку, розрахована згідно ст.117 КЗпП України, майже у 18 разів більша, аніж невиплачені позивачу суми при звільненні його з військової служби.

Посилається апелянт і на те, що визначена судом першої інстанції до стягнення на користь позивача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на рівні 32 751,51 грн. не є пропорційною та неспівмірною.

ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 , в якому просить скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач зазначає, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Чинним законодавством передбачено право найманого працівника звернутися до суду про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком. А відтак, не можна встановлювати будь-які часові обмеження для такого звернення чи вважати, що строк такого звернення занадто тривалий і така поведінка працівника є недобросовісною.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 08.09.2014р. по 12.09.2018р. ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командувача Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №220 від 11.08.2018р. позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «й» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

12.09.2018р., у відповідності до наказу командира в/ч НОМЕР_1 №255, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення.

13.07.2020р. позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із заявою, в якій просив: нарахувати та виплатити на його користь належну індексацію грошового забезпечення за період з вересня 2014 року по лютий 2018 року; провести перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018 року) за період з березня 2018 року по вересень 2018 року; нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки.

Листом від 02.09.2020р. №389 в/ч НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , що індексація грошового забезпечення виплачена йому за період з вересня 2014 року по грудень 2015 року, та з 01.03.2018р. по 12.09.2018р. У межах наявного фінансового ресурсу Міністерства оборони за період з січня 2016 року по лютий 2018 року фінансування витрат на індексацію грошового забезпечення військовослужбовців не здійснювалось. Водночас, відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України (вхідний від 08.08.2017р. №13700/з та від 08.08.2017р. №78/0/66-17) механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. Враховуючи викладене, виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. не проводилась, підстав для її нарахування і виплати за вказаний період немає.

Не погоджуючись із відмовою відповідача щодо виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпуски та індексації грошового забезпечення, ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.01.2021р. у справі №420/10467/20 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиконання вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населенню», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078, щодо не нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, з розрахунку розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Судове рішення у справі №420/10467/20 виконано в/ч НОМЕР_1 13.04.2021р. Виплачено на користь ОСОБА_1 28724,45 грн. грошової компенсації за невикористані дні додаткових відпусток та 4503,21 грн. індексації грошового забезпечення.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України, військова частина НОМЕР_1 не здійснила з ним повного розрахунку при звільненні, звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні період з 12.09.2018р. по 13.04.2021р.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , визнав обґрунтованими доводи позивача про недотримання військовою частиною НОМЕР_1 при його звільненні вимог ст.116 КЗпП України, за що передбачена відповідальність за ст.117 КЗпП України. При цьому, судом враховано висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності врахування обставин, що мають своїм наслідком зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що пропорційним та справедливим буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 32 751,51 грн.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до абзацу 1 пункту 234 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Абзацом 3 пункту 242 Положення №1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

А відтак, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, не поширюються норми Кодексу законів про працю України.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України, у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, зазначив, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції, на виконання положень ч.5 ст.242 КАС України, врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зокрема, як правильно встановлено судом першої інстанції, враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу в/ч (12.09.2018р.) та дату проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні (13.04.2021), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 944 днів. Середньоденна заробітна плата позивача за два повністю відпрацьованих місяці, що передують звільненню, склала 539,57 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені становить 509 354,08 грн.

Застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, судом першої інстанції обґрунтовано враховано: зволікання позивача із зверненням до відповідача щодо виплати на його користь сум індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні додаткових відпусток (майже через 2 роки після звільнення); наявність між позивачем та відповідачем спору з приводу належних до виплати сум; не співмірність недоплачених при звільненні сум розміру відповідальності за затримку виплати відповідних сум.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 32 751,51 грн. (істотність частки недоплаченої суми 6,43 %)

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції від 02 серпня 2021 року колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 листопада 2021 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук