Справа № 623/1052/16-а
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 р.Справа № 623/1052/16-а
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019р. по справі № 623/1052/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління молоді, спорту та іміджевих проектів Ізюмської міської ради Харківської області , Управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області , Ізюмського міського головаи Марченко Валерій Віталійович , Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області , Ізюмської міської ради Харківської області

про визнання діяльності протиправною та скасування розпоряджень Ізюмського міського голови, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на лікування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до Ізюмської міської ради Харківської області, Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, Ізюмського міського голови Марченко Валерія Віталійовича, Управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області, Управління молоді, спорту та іміджевих проектів Ізюмської міської ради Харківської області про визнання діяльності протиправною та скасування розпоряджень Ізюмського міського голови, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на лікування.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2018р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019р. рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2018 року по справі № 623/1052/16-а скасовано в частині відмови в задоволенні позову.

Прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Скасовано розпорядження Ізюмського міського голови № 333 від 16 травня 2016 року Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради. Скасовано розпорядження Ізюмського міського голови № 368 від 25 травня 2016 року Про звільнення начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області. Стягнуто з Ізюмської міської ради Харківської області заробітну плату за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 в розмірі 200 506, 32 грн. Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2018р. по справі № 623/1052/16-а скасовано в частині закриття провадження по справі щодо стягнення з Ізюмської міської ради Харківської області вартість лікування, обстеження, ліків та інших процедур та в частині залишення позову без розгляду. В цій частині справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. В іншій частині рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10.12.2018р. по справі № 623/1052/16-а залишено без змін.

15.10.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Другого апеляційного адміністративного суду з заявою в порядку ст. 382 КАС України. В якій зазначає, що на данний час, позивач не поновлений на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області. Отже, постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 року по справі № 623/1052/16-а не виконана, у тому числі в частині поновлення ОСОБА_1 на вказаній посаді. Посилається на ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, відповідно до якого рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Зазначає, що рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавці виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Посилається на рішення Верховного суду від 18 травня 2020 року по справі №813/2143/18. Враховуючи зазначене, просить суд зобов`язати Ізюмського міського голову В.В. Марченка, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 року по справі № 623/1052/16-а, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області. Всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Ізюмської міської ради.

Також від позивача по справі надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси які містяться в матеріалах справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи .

Крім того учасники справи повідомлялись на електронні адреси, які містяться в матеріалах справи.

Представник відповідачів Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області та Ізюмської міської ради Харківської області, в судовому засіданні проти задоволення заяви про встановлення судового контролю заперечував.

Інші учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Розглянувши заяву про встановлення судового контролю, доводи представника відповідачів, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про встановлення судового контролю в порядку ст. 382 КАС України з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Положеннями ст. 129-1 Конституції України закріплено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною другою статті 14 КАС України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у рішенні від 26.06.2013, зазначив про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 р. № 11-рп/2012).

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У Рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Порядок виконання судових рішень в адміністративних справах регламентовано ст. 372 КАС України, відповідно до якої спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому рішенні. При цьому, визначення порядку виконання рішень не є тотожним поняттю встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Відповідно до ч .1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ст. 382 КАС України не містить жодних застережень стосовно неможливості суду встановлювати судовий контроль після ухвалення рішення у справі.

В свою чергу, з аналізу норм ст. 382 КАС України слідує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду та вирішується на його розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, приписами ст. ст. 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та, за наслідками розгляду даного звіту, як один з можливих варіантів - накладення штрафу (ч. 1-2 ст. 382 КАС України); визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (ч. 1 ст. 383 КАС України).

Таким чином, процесуальні дії, визначені ст. 382 КАС України, є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Вказана позиція підтверджена висновками Верховного Суду, викладеними в додатковій постанові від 31.07.2018 року у справі № 235/7638/16-а, постанові від 04.03.2020р. у справі № 539/3406/17, ухвалі від 18.11.2021р. по справі № 640/2982/18.

Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) зазначив, що правові норми КАС України, які регламентують порядок судового контролю, мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Колегія суддів зазначає, що постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019р. по справі № 623/1052/16-а набрала законної сили 05.06.2019р.

Як вбачається з матеріалів справи 08.08.2019 року ОСОБА_1 отримав виконавчий лист згідно якого суд вирішив : Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області .

23.08.2019 року державним виконавцем Пікулою В.Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59862726.

21.02.2020 року державним виконавцем Пікулою В.Ю. винесено постанову про накладання штрафу по виконавчому провадженні ВП № 59862726 згідно якої постановляє: за невиконання рішення суду накласти на Боржника - Ізюмського міського голову ОСОБА_2 штраф на користь держави у розмірі 3400 грн.

10.03.2020 державним виконавцем Пікулою В.Ю. винесено постанову про накладання штрафу по виконавчому провадженні ВП № 59862726 згідно якої постановляє: за невиконання рішення суду в повному обсязі накласти на Боржника - Ізюмського міського голову ОСОБА_2 штраф на користь держави у розмірі 6800 грн.

24.03.2020 державним виконавцем Пікулою В.Ю. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 59862726.

Як зазначив представник відповідача, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, виконавче провадження по справі поновлено.

Тобто на час розгляду судом заяви про встановлення судового контролю постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року по справі № 623/1052/16-а (дата набрання законної сили: 05.06.2019 року) в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області - не виконано.

Як вбачається з пояснень представника відповідачів, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції жодних дій на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року по справі № 623/1052/16-а в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області не вчинялись .

Також з пояснень представника відповідачів вбачається, що фактично не виконання рішення суду обумовлено ліквідацією управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області та скороченням посади на яку рішенням суду поновлено позивача.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України: громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Вищенаведене відповідає сталій практиці Верховного суду. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018р. по справі № П/9901/1001/18, постановах Верховного суду від 04.07.2018р. по справі № 826/12916/15, від 06.03.2019р. по справі № 824/424/16-а, від 13.03.2019р. по справі № 826/751/16, від 27.06.2019р. по справі № 826/5732/16, від 26.07.2019р. по справі № 826/8797/15, від 09.10.2019р. по справі № П/811/1672/15, від 12.09.2019р. по справі № 821/3736/15-а, від 22.10.2019р. по справі № 816/584/17.

Вищезазначене також знаходить своє відображення у правовій позиції Верховного Суду України, зазначеній у постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 згідно якої, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.04.2020 року у справі № 808/2741/16 зазначено, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

Ця позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 травня 2021 року у справі № 0840/3202/18 та від 11 серпня 2021 року у справі № 821/549/17, від 28.09.2021р. по справі № 821/549/17.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у площині цього спору йдеться не стільки про назву посади державної служби і коло повноважень за цією посадою, скільки про необхідність відновити порушене право позивача працювати на посаді державної служби в тому органі (установі), з посади у якому її було неправомірно звільнено, з урахуванням, зокрема (але не виключно) її фаху, освітньо-кваліфікаційного рівня, категорії раніше займаної посади.

Подібний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 11 червня 2020 року у справі № 826/5602/16.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що зміна структури і штатного розпису установи, у тому числі і у наслідок реорганізації такої установи, після звільнення працівника не позбавляє роботодавця можливості внесення до штатного розпису необхідних змін з метою виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника та (або) переведення працівника на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що ліквідація управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області ліквідовано та скорочення посади начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області не може бути підставою для не виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року по справі № 623/1052/16-а в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18.

Викладені обставини свідчать про невиконання судового рішення тривалий час, яке є обов`язковим до виконання.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що всупереч ст.129-1 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та КАС України рішення суду, яке набрало законної сили, не виконане, позивача не поновлено на посаді, яку він займав перед незаконним звільненням, йому фактично не забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків, що представник відповідача не заперечував, що є підставою для задоволення заяви позивача в порядку ст. 382 КАС України.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

Проте колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 2 статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Тобто, виконавчий документ про поновлення незаконно звільненого працівника виконується негайно.

Виконання вважається завершеним з моменту фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Поновленням на роботі необхідно вважати відновлення трудових правовідносин у разі звільнення без законної підстави або з порушенням установленого порядку, яке здійснюється шляхом видання від імені органів управління та посадових осіб в межах наданих їм повноважень відповідного наказу про поновлення на посаді.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у рішенні від 03.10.2019р. у справі № 813/4032/15.

Колегія суддів зазначає, що позивач повинен бути поновлений на посаді в органі місцевого самоврядування у відповідному підрозділі Ізюмської міської ради Харківської області. Тобто повинні бути відновлені його трудові відносини з органом місцевого самоврядування, а не з Ізюмським міським головою.

Враховуючи вищенаведене, на думку колегії суддів звіт про виконання судового рішення повинен подавати не Ізюмський міський голова, а Ізюмська міська рада Харківської області.

Відповідно до ч. 1, 3 Закону України "Про місцеве самоврядування" сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідного села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

Тобто в даному випадку Ізюмський міський голова виступає виключно, як керівник державного органу, який на виконання покладених на нього функцій, в межах наданих йому повноважень має видати відповідний наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області.

З огляду на вищевказане те, що як вбачається з матеріалів справи рішення суду не виконується більше двох років, для підтвердження реального виконання рішення, та з`ясування всіх наведених сторонами обставин, суд вважає за необхідне клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення - задовольнити частково. Зобов`язати Ізюмську міську раду Харківської області подати у 30 денний строк з дня отримання копії цієї ухвали до суду першої інстанції звіт про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 року по справі № 623/1052/16-а, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст.282 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Щодо заявленого клопотання позивача про відшкодування судових витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі по тексту - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом ч.ч.7,9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Як вбачається з матеріалів даної справи, на підтвердження понесених витрат позивачем надано до матеріалів справи: копію договору про надання правової допомоги від 13.08.2021; копію додаткової угоди № 21 до Договору про надання правничої допомоги від 13.08.2021р. ; копію акту № 18 від 14.10.2021 до Договору про надання правничої допомоги від 13.08.2021р.

Згідно акту № 18 від 14.10.2021 до Договору про надання правничої допомоги від 13.08.2021р виконавцем надані наступні послуги:

- правнича допомога у зв`язку з складанням документу "Заява про зобов`язання Ізюмського міського голови, подати у встановлений судом строк звіт про виконання Постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 року по справі №623/1052/16-а в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області (у порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України)" від 14.10.2021 №623/1052/16-а/382/1.

Вартість зазначених послуг становить 12 000, 00 грн.

Колегія суддів зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 року по справі №200/10535/19-а, від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Представник відповідачів, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції зазначив, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу є завищеним.

Також звертає увагу суду на той факт, що кошти Ізюмської міської ради Харківської області є коштами територіальної громади.

На підставі вищезазначеного просить відмовити в повному обсязі у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу з Ізюмської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 .

Посилання скаржника на те, що кошти Ізюмської міської ради Харківської області є коштами територіальної громади, не можуть бути підставою для надання будь-яких привілей стороні у справі лише з огляду на те, що вона є органом місцевого самоврядування та не є обставиною, що звільняє відповідача від відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що розмір витрат у сумі 12000,00 грн. є неспівмірним з огляду на незначну складність заяви.

Дослідивши подані позивачем докази, колегія суддів вважає, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката з професійної правничої допомоги позивачу у розмірі 12000,00 грн., понесених під час розгляду заяви про встановлення судового контролю є суттєво завищеним та таким, що не є співмірним із складністю заяви з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки написання заяви про встановлення судового контролю не потребувала настільки значного часу для надання адвокатом послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги позивачу у співвідношенні до визначеної вартості послуг адвоката, а суми, які заявлені до відшкодування позивачу за надання послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги не є належним чином обґрунтовані на предмет їх розміру.

З огляду на вищевикладене, враховуючи часткове задоволення заяви, складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та співмірність витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн., понесених під час розгляду заяви про встановлення судового контролю, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, з урахуванням положень ч. 3 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 139, 243, 248, 321, 325, 328, 370, 382, 383, КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019р. по справі № 623/1052/16-а - задовольнити частково.

Зобов`язати Ізюмську міську раду Харківської області подати у 30 денний строк з дня отримання копії цієї ухвали до суду першої інстанції звіт про виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 05.06.2019 року по справі № 623/1052/16-а, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління молоді та спорту Ізюмської міської ради Харківської області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ізюмської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. 00 коп.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає .

Головуючий суддя (підпис)Григоров А.М.
Судді(підпис) (підпис) Подобайло З.Г. Бартош Н.С.

Повний текст ухвали виготовлений 30.11.2021 року