Справа № 640/3310/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 року м. Київ №640/3310/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління Державної податкової служби у м. Києві
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії
встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, у якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС в м. Києві щодо не здійснення коригування інтегрованої картки фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 та зобов`язати Головне управління ДПС в м. Києві коригувати дані інтегрованої картки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 шляхом відображення переплати (збільшення позитивного сальдо розрахунків) у розмірі 20845 грн 44 коп.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що зареєстрована як фізична особа-підприємець, з 2017 року перебуває у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Упаковочка», яке й сплачує ЄСВ при нарахуванні заробітної плати. Однак контролюючим органом була винесена вимога, підставою якої стали дані інформаційної системи органу доходів і зборів. Позивачем сплачено відповідну заборгованість для перереєстрації місця податкового обліку, проте в подальшому позивач дійшов висновку про протиправність вимоги, а тому, звернувся до відповідача з вимогою про внесення змін до інтегрованої картки з метою повернення безпідставно сплачених сум.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання.

Представник відповідача подав клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що в інтегрованій картці платника податків відсутня заборгованість зі сплати ЄСВ, а тому відсутній спір в межах даної справи.

Представник позивача подав заперечення щодо заявленого клопотання про закриття провадження, яке обґрунтовано тим, що предметом спору у даній справі є бездіяльність відповідача щодо невнесення в інтегровану картку платника податків інформації щодо наявної переплати у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , як безпідставно сплачених.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про закриття провадження, оскільки, як вірно зауважено представником позивача спір у справі виник не за наявності боргу чи відсутності такого, а щодо не вчинення контролюючим органом дій спрямованих на внесення змін до інтегрованої картки про наявність переплати.

Відповідач на скористався своїм право на надання відзиву на позовну заяву.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з 18 жовтня 2005 року (Номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань 0013899). В період з 26 жовтня 2005 року до 21 листопада 2019 року позивач перебувала на обліку в Головному управлінні ДПС Донецькій області.

З 21 листопада 2019 року перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС в м. Києві, ДПІ у Печерському районі.

Під час зміни місця обліку позивачеві стало відомо про наявність у неї заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 20845 грн 44 коп. за I-IV квартали 2018 року, I-IV квартали 2019 року в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць.

Оскільки позивач з 2020 року планувала відновити здійснення підприємницької діяльності із застосуванням до неї спрощеної системи оподаткування, нею були сплачені нараховані за 2018-2019 роки мінімальні страхові внески у сумі 20 845 грн 44 коп.

Проте в подальшому, дізнавшись, що позивач була звільнена від сплати такого збору, оскільки була найманим працівником на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Упаковочка», позивач звернулась з заявою про перерахунок єдиного внеску до Головного управління ДПС у Донецькій області. Однак останнім у відповіді від 06.10.2020 зазначено наступне: «При переході до іншої ДПІ, інтегровані картки платника в автоматичному режимі передаються за новим місцем обліку, тому наразі в Головного управління ДПС в Донецькій області відсутня можливість здійснити відповідні коригування та перерахунки боргу нарахованих сум єдиного внеску».

За таких обставин позивач звернулась до Головного управління ДПС у м. Києві із заявами про здійснення перерахунку заборгованості з єдиного внеску.

У відповіді від 16 грудня 2020 року №60944/ФОП/26-15-33-05-10 відповідач зауважив, що «..станом на дату надання відповіді Головне управління ДПС у м. Києві не має підстав для зменшення вищезазначених нарахувань».

Вважаючи таку бездіяльність щодо не проведення перерахунку протиправною, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (надалі - ПК України), який зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За визначенням підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач упродовж строку з 2017 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Упаковочка», яке сплачує єдиний соціальний внесок, що підтверджується випискою Форми ОК-5 від 16 липня 2020 року.

Таким чином, у період, за який нараховано внесок від здійснення підприємницької діяльності, позивачка не займалась останньою, оскільки перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Упаковочка», яке сплачувало внесок з її заробітної плати.

Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року по справі №440/2149/19 (адміністративне провадження №К/9901/28514/19) сформульовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В той же час, суд звертає увагу на той факт, що підставою сплати позивачем сум заборгованості у розмірі 20845,44 грн. була інформація в інтегрованій картці платника податків, жодного рішення щодо стягнення з позивача сум заборгованості відповідачем не приймалось.

Таким чином, суд не погоджується з доводами відповідача, щодо наявності у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, який був зареєстрований як фізична особа-підприємець, за умови, що у цей період він був найманим працівником та роботодавець сплачував за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою мінімального розміру.

За таких обставин, бездіяльність відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку суми ЄСВ з 2017 по 2020 рік є протиправною.

При цьому судом враховується, що згідно пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва відповідачем не спростовано тверджень позивача та не доведено правомірність утримання від вчинення дій на звернення позивачки, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС в м. Києві щодо не здійснення коригування інтегрованої картки фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 та зобов`язати Головне управління ДПС в м. Києві відкоригувати дані інтегрованої картки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 шляхом відображення переплати (збільшення позитивного сальдо розрахунків) у розмірі 20845 грн 44 коп.

3. Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 33/19, ) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко