Справа № 260/1114/21
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2021-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2021 року м. Ужгород№ 260/1114/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання - Костелей І.Ф.,

за участі сторін та осіб, які беруть участь у розгляді справи:

позивач та його представник - не з`явилися,

представника відповідача - Горнецької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (вул. Погранична, буд. 9, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54020, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 19 листопада 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено та підписано 29 листопада 2021 року.

30 березня 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі - відповідач), в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань Дмитра Титора «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24.02.2021 року за № 35-ос про звільнення ОСОБА_1 державного службовця 8 (восьмого) рангу з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та припинення його державної служби 01 березня 2021 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку зі скороченням штату державних службовців; 2) поновити ОСОБА_1 , державного службовця 8 (восьмого) рангу на посаді, що є рівнозначною посаді слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, або іншій посаді з аналогічними функціями обов`язками та допустити вказане рішення суду до негайного виконання; 3) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2021 року; 4) допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (том І, а.с.1-14).

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду в адміністративній справі за №260/1114/21 було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.63-65).

05 травня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній заперечує проти позовних вимог повністю та просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с.72-83).

13 липня 2021 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду призначено дану справу до розгляду у судовому засіданні з повідомленням сторін на 30 липня 2021 року о 09:30 год. (а.с.147, 148).

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у даній адміністративній справі (а.с.175-177).

04 жовтня 2021 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду закрито підготовче провадження у даній справі та призначено розгляд такої по суті на 12 листопада 2021 року.

16 листопада 2021 року на адресу Закарпатського окружного адміністративного суду надійшло від представника відповідача клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, із застосуванням системи EasyCon.

18 листопада 2021 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було задоволено клопотання представника відповідача та ухвалено розгляд справи провести в режимі відеоконференції.

19 листопада 2021 року позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак в попередніх засіданнях вони підтримували заявлені позовні вимоги з мотивів наведених у позові та просили суд задовольнити позов повністю.

19 листопада 2021 року представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог у повному обсязі з мотивів наведених у відзиві на позовну заяву та просив суд відмовити позивачеві в задоволенні позову.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII, Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (зі змінами, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) та іншими нормативно-правовими актами.

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, па який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Державне бюро розслідувань організовується і діє в тому числі на засадах верховенства права, законності, неупередженості, незалежності та єдиноначальності у реалізації повноважень Державного бюро розслідувань (стаття 3 цього Закону).

З прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України про перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІХ, Верховною Радою України розпочато суттєву модернізацію системи держаного управління, з метою швидкого та ефективного перезавантаження влади в Україні, що є нагальним питанням відновлення суспільної довіри до державної влади та питанням національної безпеки.

В рамках комплексних заходів щодо реформування існуючої системи державної служби, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності Державного бюро розслідувань, шляхом усунення проблемних аспектів правового, структурно- організаційного, процедурного та кадрового характеру, виявлених за час функціонування Державного бюро розслідувань, Президентом України внесено до Верховної Ради України законопроект «Про внесення змін до Закону України «Про Державне бюро розслідувань», який прийнято Верховною Радою України 03.12.2019р.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 № 305-ІХ, який набрав чинності з 27.12.2019, Державне бюро розслідувань набуло статусу державного правоохоронного органу, Директором та заступниками Директора якого є особи рядового і начальницького складу.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції зі змінами, внесеними Законом № 305-ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

На виконання зазначених положень закону Указом Президента України від 05.02.2020 № 41/2020, затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», відповідно до Указу Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», з метою впорядкування структури та штатної чисельності територіальних управлінь, затверджено, зокрема структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві штатною чисельністю 116 штатних одиниць.

Для забезпечення ефективності та належного виконання покладених на Державне бюро розслідувань завдань, як державного правоохоронного органу, щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, слідчі Державного бюро розслідувань повинні відноситись до осіб рядового і начальницького складу.

З комплексного аналізу положень Закону України «Про Державне бюро розслідувань» вбачається, що законодавцем передбачено єдиний можливий варіант призначення особи на посаду рядового та начальницького складу - в добровільному порядку за результатами відкритого конкурсу (який окрім іншого, на відміну від конкурсу на посади державної служби передбачає проходження військово-лікарської комісії, тестів на фізичну підготовку).

Враховуючи, що Законом України «Про Державне бюро розслідувань», зокрема, статтею 143 не передбачено переведення особи, що займає посаду державної служби, на посаду, яка підлягає заміщенню рядовим та начальницьким складом, Державним бюро розслідувань прийнято рішення регламентувати порядок дій у разі прийняття відповідних змін до штатного розпису центрального апарату та територіальних управлінь Державного бюро розслідувань.

Так, наказом Державного бюро розслідувань від 28.12.2019 № 343 «Про організацію проведення заходів на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (з врахуванням внесених змін наказами від 02.01.2020 р. № 1 та від 03.01.2020 № 2), затверджено порядок зміни категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу.

Порядком зміни категорії посад працівників Державного бюро розслідувань (далі - Порядок) визначено процедуру зміни категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу з урахуванням специфічних умов проходження служби.

Так, відповідно до положень статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIІІ, до повноважень Директора Державного бюро розслідувань, або особи, що виконує обов`язки Директора, окрім іншого віднесено:

1) визначення відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліків посад у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звані, за цими посадами;

2) видання у межах повноважень наказів, розпоряджень та доручень, які є обов`язковими для виконання працівниками Державного бюро розслідувань.

Визначення переліку посад у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, може відбуватися поетапно за рішенням Директора Державного бюро розслідувань або особи, яка виконує його повноваження.

Відповідно до пункту 6 Порядку, зміна категорії посад працівників Державного бюро розслідувань, які заміщуються державними службовцями на посади, які підлягають заміщенню особами рядового і начальницького складу, здійснюється за рішенням Директора Державного бюро розслідувань або особи, яка виконує його повноваження.

Зміна категорії посад передбачає виведення із штатного розпису та скорочення посади державного службовця (відповідно до статті 87 Закону України «Про державну службу») та введення до штатного розпису посади рядового і начальницького складу.

Згідно абзацу сьомого пункту 6 Порядку, після затвердження штатного розпису Державного бюро розслідувань (змін до штатного розпису) щодо працівників, посади яких скорочуються, видається наказ про їх персональне попередження про наступне звільнення на підставі Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

На введені до штатного розпису посади, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, оголошується конкурс. Виключно за умовами проходження всіх етапів відбору та за результатами спеціальної перевірки, переможець конкурсу призначається на відповідну посаду.

При виведенні скороченої посади із штатного розпису органу або підприємства будь-якої форми власності відбувається звільнення працівника. З огляду на дану обставину, працівники, що займали посади категорії державної служби у Слідчому Управлінні ТУ ДБР у м. Миколаєві, підлягали звільненню.

Наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №201ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №7 ТУ ДБР у м. Миколаєві, які введено в дію з 01.02.2021.

Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві було виведено Слідче управління, до складу якого входили:

- Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів сфері службової діяльності та корупції) кількістю 18 штатних посад державної служби,

- Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) кількістю 20 штатних посад та сектор криміналістики та експертної роботи кількістю 2 штатні посади (разом по відділу - 22 штатні посади державної служби),

- Третій слідчий відділ (відділ з розслідування військових злочинів) кількістю 15 штатних посад державної служби.

Отже, разом по Слідчому управлінню з штатного розпису виведено 55 посад державної служби.

З огляду на викладене, структурний підрозділ ТУ ДБР у м. Миколаєві у якому проходив службу позивач до звільнення ліквідовано, а як наслідок скорочено усі посади державної служби у відповідному підрозділі.

Тому, суд вважає, що скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, було достатньою підставою для його звільнення зі служби.

Водночас, вказаним наказом введено:

- Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Миколаєві), кількістю 17 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 8 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 7 штатних посад);

- Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одесі) кількістю 21 штатна посада (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 9 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 10 штатних посад);

- Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Кропивницькому) кількістю 6 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - І штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 2 штатні посади, слідчий (капітан ДБР) - 3 штатні посади);

Отже разом введено 44 посади, що відносяться до категорії осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Враховуючи дану обставину, наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві «Про попередження працівників» від 22.10.2020 № 156-ос, Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві доручено персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві, посади яких з 01.02.2021 скорочуються, про наступне вивільнення.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне вивільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої статті 87 у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Як встановлено судом, 22.10.2020р. складено попередження № 01/12/22078 про наступне вивільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», із яким позивач ознайомився 07.10.2020.

25 січня 2021 року наказом ДБР №45-дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік», затверджено та введено в дію штатний розпис ТУ ДБР у м. Миколаєві на 2021 рік. Даним штатним розписом передбачено, що посади у слідчих підрозділах вводяться в дію з 01 березня 2021 року, з урахуванням п.4 наказу ДБР від 20 жовтня 2020 року №201-дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві».

Враховуючи дану обставину, з метою дотримання вимог ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві «Про попередження працівників» від 28.01.2021 № 7-ос, Відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві доручено персонально попередити працівників Слідчого Управління ТУ ДБР у м. Миколаєві, посади яких з 01.03.2021 скорочуються, про наступне вивільнення.

Таким чином позивачу, внаслідок внесення змін до штатного розпису на 2021 рік, затверджених наказом ДБР від 25.01.2021 №45-дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» та наказу ТУ ДБР у м. Миколаєві «Про попередження працівників» від 28.01.2021 № 7-ос, вручено попередження про наступне вивільнення від 29.01.2021 № 01/12.1/1683, у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», з яким позивач ознайомився 29.01.2021.

Отже, у відповідності до вимог Закону України «Про державну службу», позивач був належним чином повідомлений про його звільнення.

Таким чином, відповідно до пунктів 2, 5 частини 3 статті 13, частини 5 статті 14 Закону України «Про державне бюро розслідувань», статті 83, пункту 1 частини першої та частини 4 статті 87. статті 89 Закону України «Про державну службу», на підставі наказів ДБР від 15.10.2020 № 581 та від 25.01.2021 № 45-дск, ТУ ДБР у м. Миколаєві видано наказ від 24.02.2021 № 35-ос, відповідно до пункту 1 якого, ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) Слідчого Управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, та припинено його державну службу 01 березня 2021 року, у зв`язку зі скороченням штату державних службовців.

З позивачем проведено повний розрахунок, зокрема, виплачено компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі 2 середньомісячних заробітних плат, отже ТУ ДБР у м. Миколаєві у повному обсязі дотримано процедуру вивільнення при звільнені ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги правомірність, яка власне і не оспорюється позивачем наказу Державного бюро розслідувань, від 25.01.2021 року № 45-дск, наказ про звільнення позивача є правомірним.

Наголошуємо, що оскаржуваний наказ підписано Директором ТУ ДБР у м. Миколаєві Дмитром Ритором у межах наданих статтею 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» повноважень Директора територіального управління, на підставі статті 87 Закону України «Про державну службу», а також, з дотриманням зазначених у частині другій статті 2 КАС України вимог: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою не повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Щодо тверджень позивача про порушення ТУ ДБР у м. Миколаєві трудового законодавства, зокрема обов`язку пропонувати іншу вакантну посаду, суд зазначає наступне.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889).

За приписами статті 3 Закону № 889 цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Правове регулювання державної служби, відповідно до статті 5 Закону № 889, здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода па обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Також, згідно із частинами другою та третьою статті 5 Закону № 889 передбачено, що відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Отже, Закон України «Про державну службу» є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби.

Звертаємо увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІX, абзац другий частини третьої статті 87 Закону № 889 виключено, а саме, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

При цьому слід зазначити, що 02.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-ІX, яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України, а 13.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-ІХ щодо внесення аналогічних змін у Закон України «Про державну службу».

Зазначеними законами Верховною Радою України змінено порядок скорочення державних службовців, зокрема, внесено зміни до статті 87 Закону України «Про державну службу», якою врегульовано питання звільнення державних службовців.

Крім того, дію законодавства про працю на подібні правовідносини обмежено, а відповідні правовідносини врегульовано нормами Закону України «Про державну службу», що виключає необхідність застосування імперативних норм законодавства про працю в частині закріпленого обов`язку переведення особи, яка звільняється, на рівнозначну або нижчу посаду.

Так, статтю 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), доповнено частиною п`ятою, яка визначає, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 422, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтю 492 КЗпП України доповнено частиною шостою, відповідно до якої вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

1) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

2) у разі вивільнення державних службовців, в тому числі, внаслідок скорочення чисельності або штату органу, положення частини 2 статті 40 КЗпП України (звільнення, в тому числі, внаслідок скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу) та положення частини 2 статті 492 КЗпП України (при вивільнені працівників у випадках зміни її організації виробництва і праці враховується переважне право на залишенні на роботі) не застосовуються.

Наразі, відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба може припинятися за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 871 Закону України «Про державну службу»).

Так, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889 передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

У частині третій статті 87 Закону № 889 встановлено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Тож із урахуванням змін до законодавства про державну службу та КЗпП України, повноваження суб`єкта призначення щодо звільнення державних службовців розширено. Фактично законодавець наділив державні органи дискреційними повноваженнями в рамках даних правовідносин, оскільки суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації між альтернативами «призначати або не призначати на вакантну посаду» (на протязі наступних 6 місяців особу, яка звільнена у зв`язку із скороченням) та «пропонувати або не пропонувати рівнозначну або нижчу вакантну посаду» (до звільнення особи, посада якої скорочується), кожна з яких є правомірною.

Отже, в рамках даного спору спірні правовідносин врегулюванні виключно Законом України «Про державну службу», з аналізу положень якого вбачається, що при звільнені державного службовця на підставі пункту 1 чи пункту 11 статті 87 Закону України «Про державну службу», у суб`єкта призначення відсутній обов`язок переводити особу, посада якої скорочується на іншу рівнозначну або нижчу посади, крім того не враховується і переважне право залишення на роботі, в тому числі, передбачене Кабінетом Міністрів України у постанові від 15.06.1994 № 414 (для осіб що мають доступ до державної таємниці), оскільки положення статей 40, 42, 493 КЗпП України до спірних правовідносин - не застосовуються.

Звільнення з ініціативи суб`єкта призначення не допускається лише в період тимчасової непрацездатності працівника, а також у період перебування працівника у відпустці.

Аналогічну позицію стосовно процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу) висловлено на підставі пункту 3 частини третьої статті 13 Закону України «Про державну службу» в роз`ясненні Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 № 86 р/з.

Крім того слід зазначити, що посади державної служби та посади рядового та начальницького складу є посадами різних категорій посад з власним правовим статусом, який врегульований для державних службовців Законами України «Про державну службу» та «Про Державне бюро розслідувань», а для осіб рядового та начальницького складу власне контрактом, який укладається з особою при вступі на службу, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та КЗпП України.

Окрім цього, такі посади мають різні кваліфікаційні вимоги, до таких посад застосовуються різні умови проходження конкурсу (зокрема, конкурс для посад рядового та начальницького складу передбачає проходження військово-лікарської комісії, тестів на фізичну підготовку), тощо.

З аналізу положень статті 143 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» вбачається чітке розмежування законодавцем категорій посад в системі ДБР.

Так, відповідно до положень частини першої статті 143 Закону, державні службовці можуть бути переведені у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку визначеному Законом України «Про державну службу».

Згідно частини другої статті 14-1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі ДБР, у тому числі з/до територіального управління до центрального апарату ДБР, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади (частина друга статті 143 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).

Беручи до уваги положення Закону України «Про Державне бюро розслідувань» очевидним видається той факт, що переведення працівників ДБР між посадами різних категорій неможливий. Такий порядок не передбачено ні законодавцем, не наділений в даному випадку дискреційними повноваженнями і суб`єкт призначення, а отже таке переведення є забороненим.

Актуальною в даному випадку є стаття 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Жодного нормативно-правового акта, який передбачав би переведення державного службовця на посаду рядового або начальницького складу, або особи начальницького складу на державну службу немає.

Крім того, відсутній відповідний нормативно-правовий акта, який би передбачав співвідношення стажу державної служби і служби на посадах рядового та начальницького складу, а також призначення державним службовцям відповідних звань в ДБР.

Інститут переведення, а також співвідношення рангів державної служби із присвоєнням спеціального звання на посаді рядового або начальницького складу не передбачено і в інших правоохоронних органах України.

Отже, у разі переведення особи з державної служби на посаду рядового або начальницького складу, таке переведення буде суперечити положенням Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

В системі Державного бюро розслідувань немає жодного прецеденту переведення осіб з посад державної служби на посади рядового та начальницького складу.

Щодо тверджень позивача про відмінність підстави для звільнення у попередженні від 29.01.2021р. за №01/12.1/1647 та у наказі про звільнення від 24.02.2021 №22-ос, а саме: зазначення наказу Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 №45-дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» та наказу Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 №5- дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік».

Як вбачається із відзиву на позовну заяву, ТУ ДБР у м. Миколаєві при друкуванні наказів про звільнення допустило технічну помилку - описку, а саме: невірно надруковано у «Підставах» номер наказу Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік». Так, зазначено номер « 5», замість « 45». Вказана помилка допущена не в основних частинах наказу - описовій чи резолютивній.

Факт виявлення вказаної технічної помилки було зафіксовано протоколом наради керівника ТУ ДБР у м. Миколаєві від 05.03.2021 №1. Відповідно по протоколу наради, вирішили у разі надходження заяв колишніх працівників або судового рішення, відділу кадрової роботи та державної служби невідкладно вжити заходи щодо виправлення технічної помилки у номері наказу від 25.01.2021 «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік».

Згідно правового висновку, наведеному у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц за аналогічною ситуацією з приводу допущення помилки у наказі про звільнення, суд зазначив «... позивач не позбавлений можливості звернутися із заявою про виправлення описки у наказі про звільнення, при цьому зазначена описка не впливає на правильність та обґрунтованість висновків судів...».

Вирішальним в даному випадку є те, що суб`єктом призначення, як у попередженні так і в оскаржуваному наказі про звільнення чітко визначено правові підстави, безпосередньо зазначено положення закону на підставі якого скорочено посаду позивача - пункт 1 частина 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Крім того, у даній категорії справ при наданні оцінки наказу про звільнення суд повинен встановити чи дійсно були наявні правові підстави відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» для припинення державної служби з ініціативи суб`єкта призначення, а не досліджувати правильність цитування положень закону суб`єктом призначення в оскаржуваному рішенні.

У даному випадку зі змісту оскаржуваного наказу чітко вбачається правова підстава звільнення позивача.

Таке застосування частини третьої статті 235 КЗпП України у спорах, пов`язаних зі звільненням та поновленням на публічній службі, відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 800/133/15 (П/9901/349/18).

Беручи до уваги законодавчі зміни до процедури вивільнення державних службовців, недоцільним є і застосування до спірних правовідносин позиції Пленуму Верховного Суду України викладеної у постанові від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», адже згадані позивачем правові висновки Верховного Суду України формувалися за діаметрально іншої матеріальної частини, чинного на момент прийняття даної постанови, трудового законодавства, а відтак такі висновки у даному спорі є абсолютно не актуальними.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, беручи до уваги загальний принцип змагальності сторін, офіційного з`ясування всіх обставин справи, обов`язок доказування суб`єкта владних повноважень немає абсолютного характеру, а позивач не позбавлений обов`язку надавати докази на обґрунтування позовних вимог та спростування доводів суб`єкта владних повноважень.

Згідно з статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, відповідач належними та допустимими доказами довів, що при прийнятті оскаржуваного Наказу діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлений законом, добросовісно та розсудливо, з урахуванням всіх обставин справи, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 205, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (вул. Погранична, буд. 9, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54020, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець