Суддя: Анцупова Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-09-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Єленіної Ж. М., Крет Г. Р., Сімоненко В. М., Ситнік О. М., Штелик С. П.
у справі № 11-21сап21 за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 24 грудня 2020 року № 3654/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 19 серпня 2020 року № 2421/3дп/15-20
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладаємо окрему думку.
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
За результатами розгляду справи № 11-21сап21 09 вересня 2021 року Велика Палата Верховного Суду постановила: скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 24 грудня 2020 року № 3654/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 19 серпня 2020 року № 2421/3дп/15-20, залишити без задоволення, а рішення ВРП від 24 грудня 2020 року № 3654/0/15-20 - без змін.
Не погоджуємось із залишенням без задоволення скарги судді на рішення ВРП та мотивами, якими Велика Палата Верховного Суду обґрунтувала таке рішення.
Причини незгоди з висновками Великої Палати Верховного Суду
Оцінюючи рішення ВРП від 24 грудня 2020 року № 3654/0/15-20 щодо наявності в ньому підстав та мотивів, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, вважаємо, що визначальним критерієм правомірності оскаржуваного рішення є встановлення ВРП та її дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність / відсутність у діях судді ознак дисциплінарного проступку.
Як слідує з матеріалів дисциплінарного провадження та змісту оскаржуваного рішення, ВРП погодилась із висновками її Третьої Дисциплінарної палати щодо кваліфікації дій судді ОСОБА_1 як незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору, що утворюють склад дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).
ВРП зазначила, що адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), є одним з найтяжчих правопорушень, що визначені цим Кодексом, а з урахуванням колізії норм Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція), відсутності належного забезпечення поліцейських засобами для виконання вимог закону аргументи сторін мали бути висвітлені у прийнятих суддею рішеннях, зокрема щодо закриття справ про адміністративні правопорушення.
З постанов у справах № 489/344/20, 489/358/20, 489/48/20 ВРП встановила, що суддя ОСОБА_1 зазначив лише позиції осіб, стосовно яких складено протоколи про адміністративні правопорушення, що містять прохання закрити справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративних правопорушень на підставі порушення порядку огляду їх на стан наркотичного сп`яніння, оскільки поліцейськими не запропоновано їм пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння на місці зупинки транспортних засобів з використанням спеціальних технічних засобів. Водночас суддя не зазначив аргументи сторони обвинувачення та мотиви їх відхилення щодо відсутності необхідності проходження огляду водіїв транспортних засобів на місці зупинки транспортних засобів та необхідності на підставі пункту 12 розділу ІІ Інструкції направлення їх до закладів охорони здоров`я відразу.
ВРП встановлено, що суддя ОСОБА_1 не навів мотивів прийняття або відхилення аргументів сторони обвинувачення щодо суті справ про адміністративні правопорушення під час винесення постанов у справах № 489/344/20, 489/358/20, 489/48/20.
Водночас ВРП підкреслила, що питання щодо оцінки суддею ОСОБА_1 протоколів про адміністративні правопорушення, показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відмову ОСОБА_4 від проведення лабораторного дослідження його біологічного матеріалу (справа № 489/344/20), висновки Миколаївського обласного наркологічного диспансеру про вживання ОСОБА_5 (справа № 489/358/20) та ОСОБА_6 (справа № 489/48/20) наркотичних засобів не може бути предметом розгляду ВРП під час дисциплінарного провадження.
До того ж в оскаржуваному рішенні ВРП зазначила, що тлумачення суддею ОСОБА_1 норм закону, врахування рівня забезпечення поліцейських спеціальними засобами для виконання цих норм, оцінка ступеня тяжкості адміністративних правопорушень є прерогативою судді та не може бути оцінена під час дисциплінарного провадження.
Варто наголосити, що у межах цієї справи як ВРП, так і Велика Палата Верховного Суду не повинна надавати оцінку процедурі огляду водіїв на стан наркотичного сп`яніння, а також послідовності її здійснення, водночас мала врахувати неузгодженість відповідного нормативно-правового регулювання.
Згідно із частиною другою статті 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Частиною третьою статті 266 КУпАП встановлено, що у разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.
Відповідно до пункту 3 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (далі - Порядок), огляд проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ і Держспоживстандартом; лікарем закладу охорони здоров`я (в сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Пунктом 6 Порядку встановлено, що водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. Огляд може також проводитися в спеціально обладнаних пересувних пунктах (автомобілях), що належать закладам охорони здоров`я і відповідають установленим МОЗ вимогам.
Натомість у пункті 12 Інструкції зазначено, що у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.
У цій справі необхідно було врахувати те, як діяв суддя, а також якість правового регулювання, у межах якого суддя приймав рішення. На наше переконання, неприпустимим є притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за дії, вчинені ним у межах суддівського розсуду, під час тлумачення правових норм в умовах правових колізій.
Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що визначені статтею 283 КУпАП вимоги до постанов у справах № 489/344/20, 489/358/20, 489/48/20 ним повністю дотримані, вважаємо за необхідне наголосити на тому, що перевірка відповідності постанов у справах про адміністративні правопорушення вимогам КУпАП є предметом оцінки суду апеляційної інстанції, а не дисциплінарного органу, ВРП чи Великої Палати Верховного Суду.
До того ж у Рішенні Конституційного Суду України від 11 березня 2020 року № 4-р/2020 зазначено, що дисциплінарне провадження не повинне передбачати жодних оцінок судових рішень, оскільки такі рішення підлягають апеляційному перегляду, а також повинні існувати фільтри для розгляду безпідставних по суті скарг.
Отже, орган, що здійснює дисциплінарне провадження щодо судді, не уповноважений перевіряти законність судового рішення, а зобов`язаний перевірити дії судді під час ухвалення такого рішення в частині наявності порушень, які є підставою для застосування дисциплінарної відповідальності, та оцінити наслідки саме цих дій (подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справі № 11-619сап19).
Як слідує з матеріалів справи, суддя ОСОБА_1 дійшов висновку про закриття проваджень у справах № 489/344/20, 489/358/20, 489/48/20 у зв`язку з відсутністю в діях осіб складу адміністративного правопорушення з огляду на порушення процедури огляду водіїв на стан сп`яніння.
Водночас ВРП, дослідивши специфіку законодавчого регулювання порядку огляду водіїв транспортних засобів на стан наркотичного сп`яніння, наголосила, що контраверсійні аргументи сторін щодо розуміння положень, якими встановлено цей порядок, мали бути висвітлені в судовому рішенні та їм мала бути надана судом відповідна оцінка.
На наше переконання, зазначені висновки відповідача є помилковими.
У спірних правовідносинах варто врахувати сталу практику ЄСПЛ щодо вимог до вмотивованості судового рішення. У рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» визначено, що в судових рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (параграф 58).
У Рекомендації СМ/Rec(2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленій 17 листопада 2010 року, зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для відповідальності судді, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункти 66, 68).
Схожа за змістом позиція висловлена й Венеційською комісією «За демократію через право» у Висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому було наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не шляхом дисциплінарної процедури (пункт 40).
Тому незгода із мотивами, викладеними в судовому рішенні, не може бути підставою для застосування дисциплінарної відповідальності.
Окрім цього, варто звернути увагу на те, що хоча відповідач в оскаржуваному рішенні зазначив про існування різних позицій щодо етапів проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан наркотичного сп`яніння та різної судової практики розгляду таких справ, однак поклав в основу висновку про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності незазначення аргументів сторони обвинувачення та мотивів їх відхилення щодо відсутності необхідності проходження огляду водіїв транспортних засобів на місці зупинки транспортних засобів та необхідності на підставі пункту 12 розділу ІІ Інструкції направлення їх до закладів охорони здоров`я відразу.
Матеріалами справи підтверджуються твердження скаржника про те, що в протоколах немає жодного слова про Інструкцію та про необхідність направлення водіїв до закладу охорони здоров`я відразу. Тому вважаємо обґрунтованими доводи судді ОСОБА_1 про неможливість відхилення ним у судовому рішенні мотивів, яких немає.
Варто зауважити, що хоча відповідач в оскаржуваному рішенні зазначив про неможливість оцінки ВРП протоколів про адміністративні правопорушення та рівня забезпечення поліцейських засобами для виконання норм закону, однак фактично вдався до такої оцінки.
Аналізуючи зміст постанов судді ОСОБА_1 у справах № 489/344/20, 489/358/20, 489/48/20, у діях судді ОСОБА_1 не вдається встановити ознаки дисциплінарного порушення, передбаченого підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору).
Європейська комісія «За демократію через право» (Венеціанська комісія) і Директорат з прав людини Генерального директорату з прав людини та верховенства права Ради Європи вважають, що дія чи бездіяльність судді можуть бути підставою для дисциплінарної відповідальності, якщо вони вчинені умисно або з грубою необережністю (пункт 19 Спільного висновку щодо проекту Закону «Про дисциплінарну відповідальність суддів Республіки Молдова»), а дисциплінарне провадження, як правило, має порушуватися в разі грубої і неприпустимої професійної поведінки судді (пункт 35 цього Спільного висновку).
Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятою 14 жовтня 2015 року Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о. Бріюні, Хорватія), закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади, згідно з якими жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону.
Варто наголосити на тому, що підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII передбачено підставу для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору. Водночас у постановах судді ОСОБА_1 від 11 лютого 2020 року у справах № 489/344/20, 489/358/20 та від 24 лютого 2020 року у справі № 489/48/20 зазначено мотиви закриття справ про адміністративне правопорушення - у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, що ґрунтуються на тлумаченні суддею норм КУпАП. Як слідує з інформації в Єдиному державному реєстрі судових рішень, таке тлумачення є сталою практикою судді.
Отже, оскаржуване рішення ВРП підлягало скасуванню з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя».
Судді: Т. О. Анцупова Г. Р. Крет
В. В. Британчук В. М. Сімоненко
Ю. Л. Власов О. М. Ситнік
Ж. М. Єленіна С. П. Штелик