Справа № 520/7020/21
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Бідонько А.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2021 р. Справа № 520/7020/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2021, по справі № 520/7020/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у невиплаті повного розміру грошової компенсації вартості за не отримане речове майно ОСОБА_2 за період з 29.04.2016 по 03.11.2020, зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити новий перерахунок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, з включенням до нього не врахованого до виплати речового майна, за нормою № 4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 за період з 29.04.2016 по 03.11.2020, нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно, за новою довідкою про вартість речового майна, з врахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, при цьому вказує на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що відповідачем при виплаті грошової компенсації вартості за не отримане речове майно не враховано вартість повсякденної форми одягу військовослужбовців за нормою № 4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та Державної спеціальної служби транспорту», а саме позиції 5, 7, 16, 17, 19, 20, 22, 23, 24, 36, 37 довідки № 177 від 03.11.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судовим розглядом, позивач у період з 04.08.1994 по 03.11.2020 позивач проходив військову службу за контрактом у Збройних силах України.

20.10.2020 наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) № 288 позивача визнано непридатним та звільнено у запас з військової служби за станом здоров`я на підставі п. «б» ч. 1 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 230 від 03.11.2020 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

26.02.2021 відповідачем здійснена виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 78811,87 грн.

Позивач, не погодившись із розміром розрахованої грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження його звернення до відповідача із заявою щодо проведення нового перерахунку грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, та надання відповідачем відмови у задоволенні таких вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232, основним завданням речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців Збройних Сил України в обмундируванні, взутті, натільній і теплій білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі та спорядженні для виконання спеціальних завдань, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазне-пральному обслуговуванні, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань, як у мирний час, так і в особливий період.

Згідно з п. 4 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 № 475, військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно п. 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

За приписами п. 5 Порядку № 178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. <...>

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Із матеріалів справи встановлено, що відповідно до довідки № 177 від 03.11.2020 про вартість речового майна, що належить до видачі майору ОСОБА_1 , складеної та підписаною начальником речової служби Військової частини НОМЕР_1 , т.в.о. начальника фінансово-економічної частини Військової частини НОМЕР_1 , сума заборгованості за неотримане речове майно склала 80012,05 грн. (а.с. 14).

У свою чергу, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 230 від 03.11.2020, яким позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, визначено необхідність відповідно до п. п. 3, 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 виплати грошової компенсації вартості за не отримане речове майно у сумі 80012,05 грн.

Зі змісту останнього встановлено, що підставою його прийняття, у тому числі, був рапорт майора ОСОБА_1 від 03.11.2020.

У виконання зазначеного наказу відповідачем здійснена виплата на картковий рахунок позивача у розмірі 78811,87 грн.

Позивач, не погодившись із проведеним Військовою частиною НОМЕР_1 розрахунком розміру вартості речового майна, що належить до видачі, зазначав, що при визначенні переліку неотриманого речового майна, що підлягає компенсації, відповідачем не враховано речове майно за нормою № 4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232, а саме позиції 5, 7, 16, 17, 19, 20, 22, 23, 24, 36, 37 довідки № 177 від 03.11.2020, також вказував на наявність підстав для проведення нового розрахунку зі складенням при цьому нової довідки про вартість речового майна.

Так, посилання позивача на неврахування Військовою частиною НОМЕР_1 при розрахунку належного до відшкодування неотриманого речового майна певних позицій колегія суддів оцінює критично, оскільки останні спростовуються безпосереднім змістом довідки № 177 від 03.11.2020, до якої включено відповідні пункти 5, 7, 16, 17, 19, 20, 22, 23, 24, 36, 37.

Стосовно вимог позивача щодо зобов`язання відповідача провести новий розрахунок розміру вартості речового майна, що належить до видачі, та скласти у зв`язку з цим нову довідку, колегія суддів зазначає наступне.

У позовній заяві позивач вказує, що 01.02.2021 звернувся до відповідача із заявою щодо здійснення перерахунку грошової компенсації вартості за не отримане речове майно та складення нової довідки про вартість речового майна з урахуванням приміток № 9, 10 норми № 1 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 та включення не врахованого до виплати речового майна за нормою № 4 наказу Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 станом на день звільнення з військової служби.

Втім, за твердженням позивача, відповідач протиправно не надав відповіді на вказану заяву.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано копію заяви від 01.02.2021, квитанцію про направлення на адресу Військової частини НОМЕР_1 рекомендованого листа, роздруківку із офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо руху поштового відправлення.

Однак, дослідивши надані позивачем документи колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що останні не доводять факту звернення позивача до Військової частини НОМЕР_1 саме із заявою щодо проведення нового розрахунку вартості речового майна, у тому числі враховуючи відсутність опису вкладення до поштового відправлення.

Отже, за неведених обставин колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено належними доказами звернення до відповідача із вимогою щодо здійснення перерахунку грошової компенсації вартості за не отримане речове майно та отримання відмови від відповідача щодо проведення такого перерахунку.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне вказати, що за правилами ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене право.

До адміністративного суду вправі звернутися кожен, хто вважає, що його право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Положеннями ч. 2 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення особи до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб таке порушення було обґрунтованим та реальним, тобто стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, встановлення факту порушення прав позивача є визначною обставиною, так як без цього не можна виконати завдання судочинства, оскільки звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

На підставі викладеного, враховуючи недоведеність у ході розгляду справи факту звернення позивача до Військової частини НОМЕР_1 із вимогами щодо здійснення нового розрахунку грошової компенсації вартості за не отримане речове майно та надання відповідачем відмови у проведенні такого перерахунку, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо складання нової довідки про вартість речового майна та здійснення нарахування та виплати грошової компенсації на її підставі.

Крім того, стосовно різниці між визначеною сумою грошової компенсації вартості за не отримане речове майно у довідці № 177 від 03.11.2020 на рівні 80012,05 грн. та фактично виплаченою позивачу у розмірі 78811,87 грн. колегія суддів зазначає, що не погоджуючись із проведеним відповідачем відшкодуванням вартості неотриманого речового майна та заявляючи вимоги щодо здійснення нового розрахунку, позивач доводів стосовно стягнення заборгованості, що виникла у зв`язку із фактично проведеними виплатами, не викладає.

Натомість, у даній справі ОСОБА_1 оскаржується виключно бездіяльність Військової частині НОМЕР_1 , яка обумовлена відсутністю дій щодо складення нової довідки та проведення саме нового нарахування та виплати грошової компенсації.

Отже, враховуючи предмет та підстави даного позову, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2021 по справі № 520/7020/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов І.С. Чалий