Справа № 640/16516/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 року м. Київ № 640/16516/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо неприйняття протягом десяти днів з дня надходження заяви ОСОБА_1 від 01 квітня 2021 року про призначення пенсії за вислугу років (яка надійшла 08 квітня 2021 року та зареєстрована за №10864/л) рішення, передбаченого статтею 49 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з 08 квітня 2021 року за його заявою від 01 квітня 2021 року (яка надійшла 08 квітня 2021 року та зареєстрована за №10864/л), врахувавши, що на дату звільнення 27 липня 2015 року ОСОБА_1 має вислугу років у пільговому обчисленні 23 роки 21 день.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 01 вересня 1994 року розпочато його трудову діяльність, строкова служба в Збройних Силах - з 16 червня 1998 року по 11 грудня 1999 року, служба в органах внутрішніх справ на різних посадах (у тому числі з пільговим обчисленням вислуги років під час служби в спеціальних підрозділах міліції) з 01 серпня 2000 року по 29 жовтня 2014 року, служба в Державній фіскальній службі України у період з 30 жовтня 2014 року по 27 липня 2015 року.

Наказом голови Державної фіскальної служби України №2243-о від 27 липня 2015 року позивач звільнений з посади заступника начальника відділу захисту та безпеки управління службової етики, захисту та безпеки Головного управління власної безпеки ДФС України з 27 липня 2015 року на підставі підпункту «з» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв`язку з переходом до Фонду державного майна України.

У цьому наказі, як зазначає позивач, зазначено, що вислуга років станом на 27 липня 2015 року у календарному обчисленні складає 16 років 4 місяці 21 день, а у пільговому - 23 роки 21 день.

У зв`язку з чим, Головне управління власної безпеки ДФС України у квітні 2019 року направило на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подання для призначення позивачу пенсії з урахуванням пільгового стажу вислуги років на момент звільнення, проте, відповідачем, було відмовлено у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, з підстав недостатності необхідної вислуги років.

Позивач, не погодившись з цим рішенням відповідача, оскаржив його у судовому порядку, проте, у задоволенні його позовних вимог було відмовлено, з посиланням на правовий висновок, зроблений Верховним Судом у постановах у справах №295/6301/17, №752/1959/17, №761/14626/17 та №1840/3347/18.

В той же час, як вказує позивач, 03 березня 2021 року Верховний Суд прийняв нову постанову у справі №805/3923/18-а, в якій відступив від попередніх висновків Верховного Суду, та зазначив, що пільгове обчислення періоду проходження служби є похідним від визначальної підстави та може визначатись, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393.

У зв`язку з чим, 01 квітня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив прийняти нове рішення та призначити йому пенсію за вислугу років, посилаючись при цьому на вказані вище правові висновки, проте, листом від 20 травня 2021 року у задоволенні його заяви було відмовлено, без прийняття відповідного рішення, що, на переконання позивача, свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Як вважає позивач, в нього наявний необхідний стаж для призначення йому пенсії за вислугу років, а тому останній звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що станом на день звільнення позивача зі служби в податкових органах він мав 16 років календарної вислуги років, чого недостатньо для призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим позивачу було відмовлено у призначенні такого виду пенсії.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій останній послався на аналогічні обставини тим, що викладені у позовній заяві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Судом встановлено, що наказом Державної фіскальної служби від 27 липня 2015 року позивач звільнений з посади заступника начальника відділу захисту та безпеки управління службової етики, захисту та безпеки Головного управління власної безпеки ДФС з 27 липня 2015 року на підставі підпункту «з» пункту 64 "Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ" - у зв`язку з переходом на роботу до Фонду державного майна України.

Відповідно до вказаного наказу визначено, що вислуга років ОСОБА_1 , який має спеціальне звання "майор", на 27 липня 2015 року у календарному обчисленні складає: 16 років 4 місяці та 21 день, а у пільговому обчисленні складає 23 роки та 21 день.

04 березня 2019 року позивачем направлено заяву до ГУ ВБ ДФСУ про направлення документів до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та призначення пенсії з урахуванням пільгового стажу вислуги років на момент звільнення.

Державною фіскальною службою України, як вбачається з матеріалів справи, направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подання про призначення пенсії від 10 квітня 2019 року №7756/5/99-22-01-03, проте, 16 травня 2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення, яке оформлено листом за № 103498/03, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років з підстав того, що в період звільнення зі служби з 01 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року необхідно мати 22 календарних років вислуги, а у позивача лише 16 років 4 місяці та 21 день.

Не погоджуючись з вказаним рішення відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою, проте, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року, у справі №640/11214/19 позивачу відмовлено у задоволенні його позовних вимог.

Так, як вбачається зі змісту судових рішень, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог та зобов`язанні Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, пільговий стаж, суди посилались на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 295/6301/17, від 19 вересня 2018 року у справі № 725/1959/17, від 22 листопада 2018 року по справі № 161/4876/17, від 10 липня 2019 року у справі №1840/3347/18, від 22 серпня 2019 року у справі №295/7220/16-а та від 24 жовтня 2019 року у справі №761/14626/17, відповідно до яких до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років не зараховується вислуга років, обчислена на пільгових умовах.

Натомість, 03 березня 2021 року Верховний Суд у своїй постанові у справі №805/3923/18-а відступив від правових висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №725/1959/17, від 27 березня 2018 року у справі №295/6301/17 та зазначив про необгрунтованість висновку про те, що визначальною для набуття права на призначення пенсії за вислугу років є саме календарна вислуга років, оскільки цей висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

У зв`язку з чим, позивач 01 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку направив на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві заяву, в якій просив прийняти нове рішення про призначення йому пенсії за вислугу років, з урахуванням пільгового обчислення вислуги, посилаючись при цьому на правові висновку, викладені у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №805/3923/18-а.

Листом від 20 травня 2021 року №13483-10864/Л-02/8-2600/21 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про відсутність правових підстав для призначення пенсії за вислугу років у зв`язку з недостатністю календарної вислуги років для такого призначення.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка у полягає у неприйнятті рішення за наслідками розгляду його заяви від 01 квітня 2021 року, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 pоку № 2262-XII (далі по тексту - Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів (частина 1 статті 1-1 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ).

У відповідності до пункту «б» частини 1 статті 1-2 Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ, в редакції, що діяла на момент звільнення позивача з органів Державної фіскальної служби України, право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби): особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Пунктом «а» частини 1 статті 12 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ передбачено, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше.

Положеннями статті 17-1 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Суд зазначає, що Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 та від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 зазначив щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, зміст правовідносин, зокрема, прав та обов`язків особи, не може змінюватися зі зміною законодавчих норм.

З урахуванням наведеного, право позивача на зарахування при обчисленні вислуги років на пільгових умовах часу проходження військової служби визначається за тими правилами, які були чинними на момент виникнення відповідного права.

Так, відповідно до абзаців 1, 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393 (далі по тексту - Постанова № 393, в редакції, чинній на час звільнення позивача з посади у липні 2015 року) для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються: служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Пунктом 2 Постанови №393 передбачено, що до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяця: у підрозділах міліції особливого призначення за Переліком посад і умовами (в порядку), що визначаються керівниками відповідних міністерств і відомств.

Наведене в сукупності свідчить про те, що визначальною підставою у питанні можливості пільгового обчислення періоду проходження служби в органах внутрішніх справ для зарахування його до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, є наявність законодавчого регулювання, яке передбачає включення зазначеного періоду (строку) до стажу роботи працівників певної категорії для реалізації цими особами права на призначення різних видів пенсій, чи інших соціальних виплат.

В свою чергу, слід наголосити, що основним актом, на підставі якого здійснюється таке регулювання є, зокрема, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Можливість пільгового обчислення періоду проходження служби є похідною від визначальної підстави і має пов`язуватися не з категорією працівників, що реалізують право на пенсію за вислугу років, а зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті проходження служби в певний, визначений у законодавчому порядку період часу. Така можливість передбачена Постановою № 393.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 750/9775/16-а, у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 805/3923/18-а та у постанові віл 01 листопада 2021 року у справі № 620/1837/20, в яких зазначено, що до актів правового регулювання умов і порядку призначення пенсій за вислугу років належать і ті правові акти, які передбачають пільгове (кратне) обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, що дає право на призначення й отримання різних видів пенсій та соціального забезпечення.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких підстав, при розгляді даної адміністративної справи суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених у вказаних вище постановах Верховного Суду.

Суд наголошує, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення № 5-рп/2002).

Таким чином, пільгова вислуга має враховуватися при призначенні пенсій згідно статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».

Відтак, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у незарахуванні до вислуги років позивача вислуги років, обчисленої на пільгових умовах, а тому, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати таку бездіяльність протиправною, відповідно, зобов`язати зарахувати пільгову вислугу років позивача при розгляді питання щодо наявності правових підстав для призначення останньому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності в частині неприйняття протягом десяти днів з дня надходження заяви про призначення пенсії за вислугу років рішення, передбаченого статтею 49 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язанні прийняти таке рішення, суд дійшов висновку про їх необгрунтованість, оскільки, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач саме відмовив позивачу у призначенні йому пенсії за вислугу років, посилаючись на недостатність календарної вислугу років, оформивши своє рішення відповідним листом від 20 травня 2021 року №13483-10864/Л-02/8-2600/21. При цьому, суд наголошує, що саме до повноважень відповідача належить обчислення вислуги років для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому суд, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 01 квітня 2021 року про призначення йому пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірності своїх дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 800,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не зарахування ОСОБА_1 до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992оку № 2262-XII, вислуги років, обчисленої на пільгових умовах відповідно до подання про призначення пенсії від 10 квітня 2019 року №7756/5/99-99-22-01-03, направленого Державною фіскальною службою України.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992оку № 2262-XII, вислугу років, обчислену на пільгових умовах, відповідно до подання про призначення пенсії від 10 квітня 2019 року №7756/5/99-99-22-01-03, направленого Державною фіскальною службою України.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992оку № 2262-XII від 01 квітня 2021 року та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 800,00 грн (вісімсот гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, будинок 16, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник