Справа № 320/3225/20
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року м. Київ № 320/3225/20

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Панової Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі також - відповідач, ГУ ДПС у Київській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.03.2020 за № 0-1027 і № 0-1027.

Позов мотивований протиправністю оспорюваних податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Київській області від 05.03.2020 за №0-1027 і №0-1027, згідно яких контролюючий орган вмзначив ОСОБА_1 до сплати суми грошових (податкових) зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у сумах 128 578,48 грн. та 32 762,22 грн. Позивач стверджує, що йому на праві приватної власності належить комплекс нежитлових будівель загальною площею 3032,4 кв.м., що розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення» за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані будівлі за цільовим призначенням є цехом з виробництва заморожених напівфабрикатів, та відповідно відносяться до будівель і споруд промислових підприємств, задіяних у виробнитві харчової продукції. Комплекс будівель був переданий позивачем в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 на підставі договору від 25.11.2015 для використання такого за цільовим призначенням. За наведених обставин позивач вважає, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для проведення спірних нарахувань податку, оскільки об`єкти нежитлової нерухомості віднесені до будівель промисловості та в силу цього не є об`єктом оподаткування.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 відкрито провадження у справі № 320/3225/20 за вказаним позовом та дану справу призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, з проведенням підготовчого засідання.

Відповідачем до канцелярії суду поданий відзив на позовну заяву та додаткові матеріали, а саме інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно зареєстрованого права власності позивача на об`єкти нерухомого майна. Свої заперечення проти позову відповідач мотивував тим, що спірні суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, нараховані контролюючим органом згідно податкових повідомлень-рішень від 05.03.2020 за № 0-1027 і № 0-1027 у відповідності до норм чинного податкового законодавства. Так, податкове повідомлення-рішення від 05.03.2020№0-1027, яким позивачу визначений до сплати податок за 2019 рік у сумі 32 762,22 грн., було сформоване на об`єкт оподаткування - нежитлове приміщення загальною площею 785,10 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2 . Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на даний об`єкт погашено 10.03.2020. Податкове повідомлення-рішення від 05.03.2020 №0-1027, яким визначено до сплати податок за 2019 рік у сумі 128 578,48 грн., було сформоване на об`єкт оподаткування - нежитлове приміщення загальною площею 3 081,20 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 . При обчислені сум податку контролюючий орган застосував ставку податку, встановлену рішенням Білоцерківської міської ради «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в м. Білій Цекркві на 2019 рік» від 21.06.2018 №2408-53-VII.

За результатами підготовчого провадження, після вчинення всіх необхідних процесуальних дій, передбачених ч. 2 ст. 180 Кодексу адміністративного судочинства України, судом 30.11.2020 постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У призначене на 12.01.2021 судове засідання сторони не з`явились. Натомість 30.11.2020 від предстаника позивача через канцелярію суду надійшла заява щодо здійснення подальшого розгляду цієї справи в порядку письмового провадження та за відсутності представника позивача.

З огляду на дані обставини судом, відповідно до ч. 3 ст. 194, ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами у справі документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

05.03.2020 ГУ ДПС у Київській області згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 цього ж Кодексу прийняло наступні податкові повідомлення-рішення форми «Ф»:

- за № 0-1027 про сплату позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у розмірі 32 762,22 грн.;

- за № 0-1027 про сплату позивачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у розмірі 128 578,48 грн.

Як пояснив представник відповідача у тексті свого відзиву на позов, зазначені суми податку були нараховані на наступні об`єкти оподаткування, що належали ОСОБА_1 у період 2019 року: нежитлове приміщення загальною площею 785,10 м.кв, що знаходиться по АДРЕСА_2 , та нежитлове приміщення загальною площею 3 081,20 м.кв, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Ставка податку становила 1% мінімальної заробітної плати, встановленої законмо на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. приміщення (тобто, 41,73 грн. за 1 кв.м.). Розрахунок сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік щодо вказаних об`єктів нерухомого майна становив: 785,10 кв.м. х 41,73 грн. = 32 762,22 грн. та 3081,20 кв.м. х 41,73 грн. = 128 578,48 грн.

Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення такими, що прийняті протиправно і необґрунтовано, в порушення законних прав та інтересів позивача, останній звернувся із цим позовом до суду.

Розглядаючи спір по суті суд дійшов висновків про наступне.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким викладено у новій редакції статтю 266 ПК України, введено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно із пп. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом пп. 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Відповідно до пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Крім того, нормами пп. 266.7.1 і 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України визначено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

У контексті з наведеною нормою ПК України суд враховує те, що Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджений і введений в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000. Даний Державний класифікатор(далі - ДК 018-2000) призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промислові», а холодильники та спеціальні склади віднесені до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1252 «Резервуари, силоси та склади».

При цьому, до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Зі змісту наявних у матеріалах справи документів копії свідоцтва серії СЕА №878217 від 29.01.2013 про право власності на нерухоме майно індексний номер 193894 суд встановив, що станом на 01.01.2013 позивач був власником об`єкта нерухомого майна комплексу нежитлових будівель (нежитлові будівлі літ. «б», « 1Д», « 1-З», « 1Ж», « 1К-2», « 1Ф» та приміщ. 2 в нежитловій будівлі літ. «А-4») загальною площею 3081,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Складовими частинами вказаного об`єкта нерухомого майна є: нежитлове приміщення №2 літера А-4, загальною площею 2263,4 кв.м.; овочесховище літера Б, загальною площею 48,8 кв.м.; кімната комірників літера 1Д, загальною площею 6,7 кв.м.; допоміжні приміщення літена 1-З, загальною площею 121,1 кв.м.; склад літера 1Ж, загальною площею 130,8 кв.м.; господарські приміщення 1К-2, загальною площею 219,1 кв.м.; холодильник 1Ф, загальною площею 291,3 кв.м.

Згідно даних поданої позивачем разом із позовом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер довідки 206062367 від 03.04.2020) упродовж 2019 року вказаний об`єкт нерухомого майна перебував у приватній власності позивача. При цьому, зазначений об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :06:036:0019 площею 0,3954 га, цільове призначення якої - «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборни та іншого призначення.

За змістом долученого позивачем до матеріалів позовної заяви копії акта готовності об`єкта до експлуатації № 1630 від 22.12.2010, що складений за результатами проведення робіт з будівництва на замовлення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 об`єкта «Реконструкція власних приміщень колишньої їдальні під цех по виготовленню напівфабрикатів з будівництвом складу холодильників та допоміжних споруд», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний об`єкт з відміткою про віднесення такого до підкласу 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості» класу 1251 «Будівлі промисловості» ДК 018-2000 був введений в експлуатацію наприкінці 2010 року. Загальна площа введеного в експлуатацію об`єкта нерухомого майна становила 3032,4 кв.м.

При цьому, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань упродовж періоду з 22.09.1992 по 20.10.2016 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності за КВЕД - виробництво мясних продуктів.

Крім того, суд встановив, що 25.11.2015 між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) був укладений договір оренди нерухомого майна, за умовами якого позивач передав ФОП ОСОБА_2 у тимчасове платне користування та володіння нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 3081,2 кв.м., з метою провадження орендарем господарської діяльності. Строк оренди нерухомого майна визначений названими сторонами - з дати підписання такого договору уповноваженими представниками сторін до 25.11.2022.

Право користування ОСОБА_2 зазначеним орендованим майном на підставі договору оренди нерухомого майна від 15.11.2015 було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32599227 від 28.11.2016.

За змістом актуальних даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 17.06.2015 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основний вид діяльності за КВЕД - виробництво мясних продуктів.

Дослідивши та проаналізувавши зміст поданих сторонами документів суд встановив, а відповідач у свою чергі не спростував жодними належними доказами те, що належний позивачу об`єкт нерухомого майна - комплекс нежитлових будівель (нежитлові будівлі літ. «б», « 1Д», « 1-З», « 1Ж», « 1К-2», « 1Ф» та приміщ. 2 в нежитловій будівлі літ. «А-4» загальною площею 3 081,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за своїм призначенням у 2019 році відносився до будівель промисловості, та водночас використовувався іншою особою (СПД) за його функціональним призначенням.

У контексті з наведеним суд звертає увагу на наступні сформовані Верховним Судом під час розгляду аналогічних податкових спорів правові позиції щодо застосування норми пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Так, в тексті постанові від 05.03.2020 у справі № 825/1625/17 Касаційний суд дійшов висновку про те, що: «норма підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).».

В тексті іншої постанови від 17.02.2020 у справі №820/3556/17 Верховний Суд сформував таку правову позицію: «Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).

На думку судової палати, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування. При цьому, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Суд вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду…

З урахуванням наведеного судова палата в цій справі вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа № 806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).».

Відповіднодо ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, враховуючи наведені вище правові позиції Верховного Суду щодо застосування норми пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України та виходячи з обсягу встанолених у справі обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи спірне податкове повідомлення-рішення від 05.03.2020 № 0-1027 діяв всупереч вимог Податкового кодексу України. А тому, як наслідок, суд вбачає підстави для визнання протиправним та скасування цього податкового повідомлення-рішення від 05.03.2020.

Поряд з цим, зі змісту долученої представником відповідача до матеріалів справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер 204619227 від 18.03.2020) суд встановив, що у період з 05.08.2004 до 10.03.2020 у приватній власності позивача перебував ще один об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , - а саме нежиле приміщення, площею 785,1 кв.м., в нежитловій будівлі літ. «А». Дана обставина позивачем в тексті позовної заяви не заперечувалася.

Відомості щодо приналежності вказаного об`єкта нерухомого майна до класу групи «Будівлі промислові та склади» або до переліку інших об`єктів нежитлової нерухомості, що відповідно до пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України та п. 4 рішення Білоцерківської міської ради «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в м. Білій Цекркві на 2019 рік» від 21.06.2018 № 2408-53-VII, не відносяться до об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, жодна із сторін суду не повідомила та доказів на підтвердження цього до суду не подала. Також з наявних у справі матеріалів не вбачається за можливе встановити наведеної обставини.

Наведене у свою чергу спростовує твердження позивача щодо відсутності у контролюючого органу правових підстав для нарахування ОСОБА_1 в порядку пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у розмірі 32 762,22 грн. та відповідно прийняття податкового повідомлення-рішення від 05.03.2020 № 0-1027.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат за налсідком розгляду цієї справи справи по суті суд дійшр висновків про наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 цієї ж статті Кодексу).

Наявною у матеріалах справи квитанцією від 03.04.2020 № 399М-НТНК-71ХС-ХА59 підтверджено, що ОСОБА_1 під час звернення до суду із цим позовом сплатив судовий збір у розмірі 1928,68 грн. У зв`язку з цим суд вказує про присудження на користь позивача відповідно до норм Кодексу адміністративного судочинства України за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Київській області судових витрат у вказаній сумі коштів.

Керуючись статтями 9, 11, 14, 73 - 78, 90, 132, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 05.03.2020 № 0-1027.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 928,68 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять вісім гривень 68 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (, адреса місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.