Справа № 340/6115/21
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2021 року справа № 340/6115/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Брегея Р.І., розглянувши в м.Кропивницький в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України (далі - Міністерство) про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду зі заявою до відповідача про визнання протиправною відмови у виплаті одноразової грошової допомоги у разі набуття стану інвалідності (далі - допомога), який пов`язаний з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Водночас просив суд зобов`язати Міністерство прийняти рішення про виплату допомоги.

У позовній заяві зазначив, що у 1998 році звільнився зі служби в органах внутрішніх справ за станом здоров`я. У 1999 році встановлено стан інвалідності (3 група), який пов`язаний з проходженням служби, та сплачено страхову виплату.

У 2018 році набув стану інвалідності (1 група), що зумовлює відповідача виплатити допомогу.

Стверджує, що Міністерство безпідставно відмовило у виплаті.

Міністерство заперечило стосовно задоволення позову, подавши відзив на нього (а.с.35-39).

Зазначило, що між встановленням різних груп інвалідності минуло більше як два роки, що виключає право на виплату допомоги у більшому розмірі.

Пояснило, що правовий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду в аналогічній справі.

24 вересня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а.с.29-30).

Суд, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про задоволення позову з таких підстав.

Встановлені обставини і факти, що стали підставами звернення до суду.

Так, 30 листопада 1998 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах міліції за станом здоров`я (а.с.1-7, 9).

25 грудня 1998 року позивачу видано свідоцтво про хворобу №1474, в якому зазначено, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.13)

13 січня 1999 року відносно позивача встановлено стан інвалідності (3 група) (а.с.8 (на звороті)).

Причина - захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Втрата працездатності склала 60%.

НАСК «Оранта» виплатила страхову суму у розмірі 2460 грн. (а.с.11).

05 вересня 2018 року відносно ОСОБА_1 встановлено безтерміново стан інвалідності (1 група) (а.с.12).

Причина - захворювання, яке пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Втрата працездатності склала 90%.

18 вересня 2018 року позивач звернувся до Управління міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області (далі - Управління) зі заявою про виплату допомоги на підставі постанови Уряду України від 21 жовтня 2015 року №850 (далі - Постанова), якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок).

Управління склало висновок про призначення допомоги і разом з матеріалами заяви надіслало до Міністерства (а.с.16).

25 жовтня 2018 року Міністерство повернуло матеріали заяви, зазначивши, що не відповідають вимогам законодавства (а.с.18-21).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2020 року у справі №340/1615/20, яке залишено без змін постановою суду апеляційної інстанції від 01 червня 2021 року, зобов`язано Міністерство розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 18 вересня 2018 року (а.с.18-24).

13 серпня 2021 року Міністерство відмовило у затвердженні висновку Управління (а.с.16).

Підстава - між встановленням різних груп інвалідності минуло більше як два роки, що виключає право на виплату допомоги у більшому розмірі; правовий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду в аналогічній справі.

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Перш за все, 07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон).

Приписами пункту 15 Прикінцеві та перехідні положення Закону встановлено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Приписами частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію» (далі - Закон 2) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для

працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Така норма права прийнята 03 листопада 2006 року.

Стан 3 групи інвалідності встановлено у 1999 році через 44 дні після звільнення і пов`язаний зі захворюванням, що виникло під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Стан 1 групи інвалідності встановлено у 2018 році.

Отже, відповідно до приписів пункту 2 Постанови ОСОБА_1 міг вбачати підстави виникнення права на отримання допомоги на підставі приписів Порядку.

Цією нормою права встановлено, що особам, які до набрання чинності Законом України від 13 лютого 2015 р. № 208-VIII «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 р. №707.

Вирішуючи позов, суд має дати відповідь на такі запитання: чи передбачає сутнісний зміст припису частини 6 статті 23 Закону 2 виплату допомоги у більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності?; чи встановлено проміжок у часі між зміною групи інвалідності, за межею якого втрачається право на допомогу у більшому розмірі?

Перш за все, Законом 2 встановлено розмір допомоги у разі набуття усіх груп інвалідності.

Разом з тим, норма права не містить застереження (заборони) щодо виплати допомоги у більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності та не обмежує доплату певним проміжком часу між зміною групи інвалідності.

Варто перевірити правильність такого висновку, відштовхнувшись від протилежного.

Мова йде про наявність у припущенні ознак дискримінації.

Моделювання ситуації.

Два працівника органів внутрішніх справ захворіли, що пов`язано з проходженням служби.

Одному діагностують стан інвалідності 1 групи, а іншому - 3 групи.

Відмінність наслідків обумовлена різним станом здоров`я до виникнення захворювання.

Перший отримав допомогу у сумі 100000 грн., а другий - 50000 грн.

Через 5 років відносно другого працівника встановлюють стан інвалідності 1 групи, що пов`язано зі захворюванням під час проходження служби, та не виплачують додаткових коштів (50000 грн.).

Таким чином, маємо різне ставлення до людей однієї професії, які захворіли під час несення служби, що призвело до одних і тих же наслідків.

Дискримінація - різне ставлення до різних осіб за однакових обставин і за відсутності виправдання такого різного ставлення.

Така відмінність, очевидно, не виправдовує різного ставлення.

Тому припущення (тлумачення) породжує дискримінацію.

Приписами частини 1 та 2 статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, перевірка правового висновку суду довела його правильність.

Таким чином, сутнісний зміст припису частини 6 статті 23 Закону 2 не тільки не забороняє, а й, відповідно до конституційного припису - верховенство права, зобов`язує до виплати допомоги у більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності, не обмежуючи її будь-яким проміжком у часі.

Таке тлумачення норми права частково поділяє і Уряд України.

Так, приписами пункту 4 Порядку встановлено, що якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Уряд України визнає право на отримання допомоги у більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності.

Однак, встановлення часового проміжку його реалізації суперечить приписам частини 6 статті 23 Закону 2.

Якщо право встановлено законом, то тільки останній має визначати всі умови набуття та втрати.

Тому, керуючись приписами частини 3 статті 7 КАС України, суд не застосовує припис пункту 4 Порядку в частині, яка суперечить положенням частини 6 статті 23 Закону 2.

Отже, ОСОБА_1 має право на виплату допомоги у більшому розмірі з урахуванням отриманої страхової суми.

Рішення Міністерства про відмову у виплаті допомоги є протиправним і належить скасувати.

Захист порушено права полягає у зобов`язанні відповідача прийняти рішення про виплату допомоги, оскільки позивач, маючи потребу у соціально-побутовому догляді (висновок експертів), змушений упродовж 3 років захищати право у суді.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про задоволення позову.

Сторони не понесли судових витрат.

Правовий висновок суду не узгоджується з правовим висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 22 жовтня 2020 року у аналогічній справі №711/1837/18 (а.с.43-47).

Верховний Суд зробив такий висновок.

«Із втратою чинності з 07.11.2015 Законом № 565-XII право на отримання одноразової грошові допомоги за працівниками міліції збереглось відповідно до пункту 15 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VII і здійснюється в порядку та на умовах, визначених Порядком №850;

(2) Закон №565-XII, що діяв до набрання чинності Законом №580-VII, так само як і Закон №580-VII не містять положень щодо можливості отримання відповідною категорією осіб одноразової грошової допомоги у більшому розмірі з урахуванням раніше виплаченої суми;

(3) положення щодо отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням працівникові міліції під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, чи зміни причини інвалідності (виплату різниці у розмірах одноразової грошової допомоги) визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду та міститься виключно у пункті 4 Порядку №850;

(4) передбачені пунктом 4 Порядку №850 обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, чи зміни причини інвалідності застосовуються починаючи з 31.10.2015 - з дня набрання чинності вказаним Порядком;

(5) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, чи зміни причини інвалідності незалежно від дати, коли їх встановлено вперше до 31.10.2015 чи після.»

Відмінність правових висновків судів обумовлена наступним.

Верховний Суд не визнає, що право на отримання допомоги у більшому розмірі у разі зміни групи інвалідності передбачено приписами частини 6 статті 23 Закону 2.

Правильність висновку касаційний суд не перевірив на наявність ознак дискримінації.

Тому застосував до спірних правовідносин припис Порядку, що суперечить положенню Закону 2.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд переконаний, що під поняттям «суд має враховувати» треба розуміти ознайомлення та осмислення.

У разі непогодження з висновком Верховного Суду, яке ґрунтується на аналізі норм права, котрі не враховувались ним (стаття 24 Конституції України і частини 3 статті 7 КАС України), суд вправі прийняти інше рішення, детально пояснивши мотиви незгоди.

Цим правом суд і скористався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства внутрішніх справ України від 13 серпня 2021 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про виплату одноразової грошової допомоги від 18 вересня 2018 року.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на підставі заяви від 18 вересня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Р.І. Брегей