Справа № 400/3325/21
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 листопада 2021 р. № 400/3325/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,
про:визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 13.02.2017 до 25.04.2021.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач несвоєчасно розрахувався з ним при звільненні з військової служби (13.02.2017), а саме: 26.04.2021 виплатив йому 28 204,77 грн індексації грошового забезпечення на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 400/4988/20.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій проти позовних вимог заперечує, просить відмовити в позові та зазначає, що причиною затримки виплат позивачу з боку відповідача було неправильне тлумачення відповідачем норм щодо індексації грошового забезпечення, спір з приводу чого вирішений у судовому порядку. Тобто невиплата відповідачем усіх належних позивачу сум при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана з помилковим застосуванням норм законодавства. Посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, відповідач зазначає, що приблизний середній заробіток за затримку повного розрахунку становитиме 15 491,76 грн.

Представник позивача адвокат Буряк О.М. надіслала до суду документ із заголовком «ПОЗОВНА ЗАЯВА (уточнена) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії», в якій виклала позовну вимогу зобов`язального характеру в новій редакції та просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток у зв`язку зі затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 319,12 грн у день за період з 13.02.2017 до 25.04.2021 строком 1 532 календарних днів у сумі 488 894,06 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

В уточненій позовній заяві представник позивача посилається на статтю 47 Кодексу адміністративного судочинства України та зазначає, що уточнює позовні вимоги. Одночасно представник позивача не обґрунтовує, що саме вона змінює шляхом подання цього документа підставу позову чи його предмет, збільшує чи зменшує позовні вимоги.

Зокрема, частина перша статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Кодекс адміністративного судочинства України серед письмових заяв учасників справи (Глава 1 розділу II «Позовне провадження») розрізняє заяви по суті справи (§ 1 глави 1 розділу II «Позовне провадження») та заяви з процесуальних питань (§ 2 глави 1 розділу II «Позовне провадження»).

Позовна заява належить до заяв по суті справи (стаття 159 Кодексу адміністративного судочинства України), а заява, яка подається в порядку статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, - до заяв з процесуальних питань (стаття 166 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини третьої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у визначених цим Кодексом випадках.

Кодекс адміністративного судочинства України не передбачає можливості подати нову позовну заяву замість заяви з процесуальних питань, передбаченої статтею 47 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, подана адвокатом «ПОЗОВНА ЗАЯВА (уточнена) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії» не є позовною заявою в розумінні статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (заявою по суті справи), оскільки позовну заяву суд уже прийняв до розгляду та не установлював позивачу часу та підстав для подання її повторно (як це може мати місце, наприклад, у разі залишення позовної заяви без руху). Поданий документ також не є заявою з процесуальних питань, такі заяви не оформлюються як позовні заяви.

Отже, подана адвокатом «ПОЗОВНА ЗАЯВА (уточнена) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії» не може бути розглянута судом, у зв`язку з чим суд не приймав процесуальних рішень за нею.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Керуючись принципом офіційного з`ясування обставин справи, суд самостійно зіьрав у справі такі докази:

- копію рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 у справі № 400/4988/20;

- копію ухвали від 19.01.2021 у справі № 400/4988/20 про внесення виправлень у рішення від 14.01.2021;

- копію постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2020 у справі № 400/1554/20;

- копію виконавчого листа від 29.09.2020, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2020 у справі № 400/1554/20.

У зв`язку з тим, що від учасників справи не надходило заяв про розгляд справи з викликом (повідомленням) сторін, суд розглянув справу в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 11.03.2015.

Наказом від 06.02.2017 № 17 позивача звільнено з військової служби, а наказом від 13.02.2017 № 35 його виключено зі списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас у зв`язку із закінченням контракту - пункт "ж" частини восьмої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

З 12.02.2017 позивача виключено зі списків особового складу військової частини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 у справі № 520/6845/19 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення з урахуванням додаткових видів грошової винагороди станом на день звільнення з військової служби 13.02.2017, та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення з урахуванням додаткових видів грошової винагороди станом на день звільнення з військової служби 13.02.2017

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 у справі № 520/6845/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернуто скаржнику.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2020 року по справі № 520/434/20 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 11.03.2015 по 13.02.2017 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11.03.2015 по 13.02.2017

Належні позивачу за рішенням суду у справі № 520/434/20 виплати перераховані позивачу 31.03.2020 відповідно до довідки № 10/494 від 31.03.2020.

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; - зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 319,12 грн в день за період з 14.02.2017 по 30.03.2020 терміном 1141 календарні дні у сумі 364 115, 92 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ № 44 від 15.01.2004, мотивуючи його тим, що вина відповідача в невиплаті належних позивачу сум у день звільнення встановлена у справі № 520/434/20 (відомості про дату набрання законної сили відсутні) та у справі № 520/6845/19 (набрало законної сили 10.10.2019).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 у спарві № 400/1554/20 у позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.

Зазначені вище обставини установлені постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2020 у справі № 400/1554/20, а тому, відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню.

Постановою від 01.09.2020 у справі № 400/1554/20 П`ятий апеляційний адміністративного суд частково задовольнив зазначену вище апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а саме: скасував рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі № 400/1554/20; прийняв нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнив частково; стягнув із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 36 411,60 грн; у решті позову відмовив.

Постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2020 у справі № 400/1554/20 набрала законної сили 01.09.2020 та звернута до виконання шляхом видачі позивачу Миколаївським окружним адміністративним судом виконавчог листа від 29.09.2020 про стягнення з відповідача 36 411,60 грн.

Як суд установив вище, сума у 36 411,60 грн становить середній заробіток за затримку розрахунку за період з 14.02.2017 по 30.03.2020.

Рішенням від 14.01.2021 у справі № 400/4988/20 у сукупності з ухвалою від 19.01.2021 про внесення виправлень у це судове рішення Миколаївський окружний адміністративний суд частково задовольнив позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , а саме: визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 12.02.2017 з урахуванням січня 2008 року як базового місяця; зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з урахуванням січня 2008 року як базового місяця за період з 01.12.2015 по 12.02.2017, з урахуванням виплаченої індексації грошового забезпечення; в іншій частині позовних вимог відмовив.

Рішення суду від 14.01.2021 у справі № 400/4988/20 набрало законної сили 16.02.2021.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.01.2021 у справі № 400/4988/20 відповідач 26.04.2021 виплатив позивачу 28 063,75 грн, що підтверджується копією виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» з карткового рахунка позивача за 26.04.2021.

Спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що, вплативши позивачу індексацію грошового забезпечення на виконання рішення суду від 14.01.2021 у справі № 400/4988/20, відповідач не виплатив йому середній заробіток за затримку розрахунку.

Ухвалюючи рішення по суті спору між сторонами, суд виходить з такого.

Стаття 43 Конституції України встановлює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальне законодавство регулює правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема, це Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу", Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджена наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Стаття 17 Конституції України передбачає забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Згідно із статтями 1-2 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Стаття 2 цього Закону встановлює, що ніхто не має права обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до частини першої статті 9 зазначеного Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина четверта цієї статті визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Положення статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачають, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу", закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Вищезазначені правові норми свідчать про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Суд зазначає, що, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає до застосування у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Необхідно зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, яким установлені порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Одночасно такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Відтак, враховуючи те, що спеціальне законодавство, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлює відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає за можливе застосовувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція щодо поширення на військовослужбовців дії статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18 та від 31.10.2019 у справі № 825/598/17.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України визначає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).

Стаття 116 Кодексу законів про працю України покладає на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку.

Частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі „Кечко проти України суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Суд також не прийняв аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (справа "Кечко проти України" (заява № 63134/00), 08.11.2005, пункти 23, 26).

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов переконання, що у зв`язку з несвоєчасним розрахунком з виплати індексації грошового забезпечення, позивач має право на виплату йому середнього заробітку.

Виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, та особливості їх урахування наведені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100), чинність якої поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

Згідно з пунктом 2 цього Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За змістом пункту 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

За пунктом 7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Тобто розрахунок середнього заробітку належить здійснювати, виходячи з календарних днів.

Щодо періоду, за який повинен нараховуватися та виплачуватися середній заробіток, суд виходить з такого.

Нарахування та виплата працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить захід цивільно-правової відповідальності роботодавця та має компенсаційний характер.

Відповідач (як роботодавець у розумінні статей 116 ,117 Кодексу законів про працю України) уже був притягнутий до відповідальності за період затримки розрахунку при звільненні з 14.02.2017 по 30.03.2020 постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2020 у справі № 400/1554/20 (шляхом стягнення з нього середнього заробітку у сумі 36 411,60 грн).

Інакше кажучи, за період з 14.02.2017 по 30.03.2020 позивач отримав відповідну компенсацію.

Середній заробіток розраховується виходячи з кількості днів прострочення та суми середньоденного заробітку. Алгоритм («формула») обчислення такої суми не містить прострочених сум.

Тобто виплата середнього заробітку відбувається саме за певний період, а не відповідно до кількості «прострочених платежів».

Отже, позовні вимоги в частині нарахування та виплати середнього заробітку за період з 14.02.2017 по 30.03.2020 є необґрунтованими та безпідставними, тому у їх задоволенні належить відмовити.

Позивач має право на нарахування та виплату йому середнього заробітку за період з 31.03.2020 (з дня, наступного за днем, по який виплачений середній заробіток) по 25.04.2021 (день, що передує дню розрахунку з позивачем 26.04.2021).

Обчислюючи суму середнього заробітку за період з 31.03.2020 по 25.04.2021, суд виходить з такого.

Суд керується такими вихідними даними:

- грошове забезпечення позивача за грудень 2016 року 9 873,41 грн (підтверджується копією довідки відповідача від 25.03.2020 № 10/474);

- грошове забезпечення позивача за січень 2017 року - 9 873,41 грн (підтверджується копією довідки відповідача від 25.03.2020 № 10/474);

- кількість календарних днів у грудні 2016 року 31;

- кількість календарних днів у січні 2017 року 31;

- кількість календарних днів за період з 31.03.2020 по 25.04.2021 391 день;

Розрахунок середньоденного грошового забезпечення такий:

(9 873,41 + 9 873,41) / (31 + 31) = 19 746,82 / 62 = 318,50 грн.

Розрахунок середнього заробітку такий:

318,50 х 391 = 124 533,50 грн.

Отже, за розрахунком суду, середній заробіток позивача за період з 31.03.2020 по 25.04.2021 становить 124 533,50 грн.

Суд погодився з доводами відповідача щодо неспівмірності розміру грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та розміру середнього заробітку за весь час несвоєчасного розрахунку при звільненні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначено, що, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки також викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

У постанові від 12.08.2020 у справі № 400/3365/19 Верховний Суд зазначив, що, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17 (наведені вище) у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 відповідно, судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено обставини з урахуванням критеріїв, які слід враховувати, при обчисленні розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

У справі, яка розглядається, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що встановлено рішеннями суду, просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток.

Суд установив, що розмір середнього заробітку за період з 31.03.2020 по 25.04.2021 розрахунково становить 124 533,50 грн.

Ураховуючи викладені вище правові позиції Верховного Суду, у спірних правовідносинах, суд бере до уваги сукупність таких обставин:

- наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу наявності як таких підстав для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з урахуванням січня 2008 року як базового, вирішеного судом шляхом ухвалення 14.01.2021 рішення суду від 14.01.2021 у справі № 400/4988/20;

- позивач вперше поставив питання про нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення у 2019 році, тоді як звільнився з військової служби 12.02.2017;

- розмір недоплаченої суми (28 063,75 грн) та її співвідношення із розрахованою сумою середнього заробітку (124 533,50 грн). Сума середнього заробітку у 4,4 рази перевищує недоплачену суму;

- вина відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем не має форми умислу, беручи до уваги відсутність належного фінансування, а також те, що відповідач не є самостійним розпорядником бюджетних коштів; помилка у застосуванні базового місяця індексації внаслідок неправильного тлумачення норм чинного законодавства також не може визнаватися умисним порушенням прав позивача.

У відзиві відповідач посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи до обставин справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, зазначила таке: « 94.5. Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Рішенням Національного банку України від 26.01.2017 № 49-рш установлена облікова ставка у 14 відсотків, яка діяла на дату звільнення позивача з війчстковолї служби.

14 відсотків річних від несвоєчасно виплаченої суми (28 204,77 грн) становить 3 948,67 грн (28 204,77 х 14 /100).

Отже, на один день припадає 10,82 грн (3 948,67 / 365 = 10,82).

Ураховуючи кількість днів затримки розрахунку за період з 31.03.2020 по 25.04.2021 (391), сума майнових втрат позивача (розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя як зазначає Велика Палата Верховного Суду) становить 4 230,62 грн.

На підставі наведеного та з урахуванням зазначених вище висновків Верховного Суду щодо вимог до співмірності суми середнього заробітку, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, а саме: в сумі 4 230,62 грн та за період з 31.03.2020 по 25.04.2021.

Щодо нарахування та виплату позивачу середнього заробітку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, суд зазначає про таке.

Рішення суду є обов`язковим до виконання після набрання ним законної сили (стаття 370 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обов`язок відповідача виконати рішення суду із вчиненням усіх супутніх передбачених законом дій презюмується, а зазначення про здійснення відповідачем такої компенсації є зайвою конкретизацією та стосується передусім виконання рішення суду, а не вирішення спору між сторонами на стадії судового розгляду.

Спірні правовідносини між сторонами ще не перейшли до стадії виконання, спірний середній заробіток позивачу не нарахований та не виплачений. У справі відсутні докази того, що спір у справі виник у зв`язку з нездійсненням відповідачем зазначеної компенсації. На стадії судового розгляду та ухвалення рішення суду ефективний захист прав позивача у повному обсязі забезпечується зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток у сумі 4 230,62 грн за період з 31.03.2020 по 25.04.2021.

Щодо судових витрат суд зазначає про таке.

Позивач просить стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 8 000 грн.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Зокрема, згідно із статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позовну заяву відповідач заявляє про неспівмірність понесених витрат із наданими послугами, посилаючись на значну кількість аналогічних та однотипних позовних заяв, поданих адвокатом до Харківського окружного адміністративного суду, незначну складність справи, відсутність обґрунтування, як саме відбувся аналіз документів та судової практики та чому на таку підготовку витрачено саме таку кількість часу.

У постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19 вказано, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19 викладена правова позиція, відповідно до якої при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

У вказаних вище постановах Верховного Суду, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 № 751/3840/15-ц зазначено, що на підтвердження обставин понесення судових витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір, доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу в сумі 8 000 грн позивач подав до суду:

- копію договору від 19.08.2020 № 02/19-08 про надання правничої допомоги (далі договір);

- копію додаткової угоди № 1 без номера та дати до договору про надання правової допомоги від 19.08.2020 № 02/19-08 (далі додаткова угода);

- копію «акта виконаних послуг до Договору про надання правничої допомоги» від 27.04.2021;

- ордер від 27.04.2021 серії АН № 1019480 надання правничої (правової) допомоги адвокатом Буряк О.М.

Згідно з пунктом 1.2 договору, виконавець зобов`язався надати клієнту визначені цим договором послуги щодо захисту інтересів останнього в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності та підпорядкування, а також адміністративних, апеляційних адміністративних, касаційному судах України з питання стягення невиплаченої індексації грошового забезпечення військовослужбовцям, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та інших соціальних виплат, належних військовослужбовцю.

За пунктом 3.1 договору послуга, передбачена предметом цього договору, оплачується клієнтом виконавцю в порядку та на умовах, визначених у додатковій угоді № 1 до цього договору.

У підпункті 1.4 пункту 1 додаткової угоди зазначена вартість послуг з представництва інтересів у суді першої та апеляційної інстанції з питання стягнення середнього заробітку при звільненні 8 000 грн.

Відповідно до пункту 2 додаткової угоди, клієнт проводить оплату послуг, визначених у пункті 1 додаткової угоди з представництва інтересів у суді першої та апеляційної інстанції, шляхом сплати виконавцю 100 відсотків вартості послуг протягом тридцяти днів з дня винесення рішення суду першої інстанції.

В «акті виконаних послуг до Договору про надання правничої допомоги» від 27.04.2021 зазначено: «Виконавцем в інтересах Клієнта, згідно Договору, у повному обсязі виконано зобов`язання:

1. надання консультації та узгодження правової позиції;

2. опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців;

3. складання позовної заяви.

Сторони домовились, що вартість виконаних робіт згідно умов договору становить 8000 грн».

В акті не зазначено про час, витрачений адвокатом, та вартість кожного виду правової допомоги.

У зазначеному акті не міститься жодних посилань на предмет спору у справі № 400/3325/21, а саме: зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Ураховуючи предмет договору про надання правової допомоги, який передбачає надання такої допомоги з цілої низки спірних питань, неможливо установити зв`язок наданого акта від 27.04.2021 з позовною заявою про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток.

Суд звернув увагу на те, що вартість послуг, наданих згідно з актом від 27.04.2021, збігається з вартістю послуг з представництва інтересів у суді першої та апеляційної інстанції з питання стягнення середнього заробітку при звільненні, зазначеної у додатковій угоді (8 000 грн). Одночасно такої обставини недостатньо для того, щоб вважати доведеним надання позивачу правових послуг такою вартістю саме у цій справі. Зокрема, предметом позову є визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а не стягнення грошових сум з відповідача. Також у додатковій угоді вартість послуг у 8 000 грн передбачена для представництва у судах першої та апеляційної інстанції, тоді як акт не містить відповідних застережень.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що позивач не виконав обов`язок з надання суду детального опису наданих адвокатом послуг (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України), та надання суду доказів щодо обсягу наданих послуг (частина третя статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивач не довів суду обсягу та вартості наданої йому правової допомоги, тому у стягненні за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 8 000 грн належить відмовити.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код за ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 31.03.2020 по 25.04.2021.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 31.03.2020 по 25.04.2021 у сумі 4 230,62 грн.

4. Відмовити в задоволенні позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.02.2017 по 30.03.2020.

5. Відмовити в задоволенні позовних вимог у частині зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.02.2017 по 30.03.2020.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Днем складення повного судового рішення є дата його ухвалення. Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Суддя В.В. Птичкіна