Справа № 200/1134/20
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 листопада 2021 року справа №200/1134/20
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності та стягнення грошових коштів.

Суть спору: ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом Військової частини НОМЕР_1 , у якому просить суд:

1) визнати неправомірною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошових коштів;

2) стягнути з Військової частини НОМЕР_1 невиплачену заробітну плату та здійснити її перерахунок і доплату після тарифікації посад, встановлення розмірів надбавки за особливості проходження служби та премії згідно з нормами чинного законодавства:

- недоплачену заробітну плату за листопад 2016 р. у розмірі 4062 (чотири тисячі шістдесят дві гривні) 23 коп. (14867,80 грн. середньомісячна заробітна плата - частково виплачена заробітна плата у розмірі 10805,57 грн.);

- недоплачену заробітну плату за грудень 2016 р. у розмірі 11743 (одинадцять тисяч сімсот сорок три) гривні (14867,80 грн. середньомісячна заробітна плата - частково виплачена заробітна плата у розмірі 3124,80 грн.);

- невиплачену заробітну плату з січня 2017 р. по червень 2017 р. включно у розмірі 89206 (вісімдесят дев`ять тисяч двісті шість) грн. 80 коп. (14867,80 грн. середньомісячна заробітна плата х 6 місяців);

- недоплачену заробітну плату за липень 2017 р. у розмірі 4967 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят сім) грн. 34 коп. (14867,80 грн. середньомісячна заробітна плата - частково виплачена заробітна плата у розмірі 9900,46 грн.);

- недоплачену заробітну плату за серпень 2017 р. у розмірі 8 626 (вісім тисяч шістсот двадцять шість) грн. 79 коп. (495,59 грн. середньоденний заробіток х 23 (дні відпрацьовані у серпні 2017 р.) = 11398,57 грн. - 2771,78 грн. частково виплачена заробітна плата у серпні 2017 р.;

- моральну шкоду у розмірі 80000 (вісімдесят тисяч) гривень;

- середній заробіток за весь час затримки розрахунку по дату подання даного позову у розмірі 444048 (чотириста сорок чотири тисячі сорок вісім) грн. 64 коп.;

- підйомну допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення у сумі 14867 (чотирнадцять тисяч вісімсот шістдесят сім) грн. 80 коп.;

- одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення у сумі 7433 (сім тисяч чотириста тридцять три) грн. 90 коп.;

- грошову компенсацію додаткової відпустки тривалістю 28 календарних днів (за 2016 та 2017 рік), у розмірі 13876 (тринадцять тисяч вісімсот сімдесят шість) грн. 52 копі;

- компенсацію за невикористану відпустку у 2016 та 2017 роках у розмірі 29735 (двадцять дев`ять тисяч сімсот тридцять п`ять) грн. 60 коп. (14867,80 х 2);

- матеріальну допомогу в розмірі 29 735 (двадцять дев`ять тисяч сімсот тридцять п`ять) грн. 60 коп. (14867,80 грн. х 2) за 2016 та 2017 рік;

- грошову допомогу для оздоровлення за 2016 р. та 2017 р. в розмірі 29735 (двадцять дев`ять тисяч сімсот тридцять п`ять) грн. 60 коп. (14867,80 х 2);

- надбавку до грошового забезпечення у розмірі 20 відсотків, що становить 44900 (сорок чотири тисячі дев`ятсот) грн. 45 коп. (495,59 грн. (розмір середньоденного грошового забезпечення) х 453 (кількість днів проходження служби у в/ч НОМЕР_1 ) = 224502,27 грн. х 20 % - 44 900, 45 грн.);

- винагороду за участь в АТО 20440 (двадцять тисяч чотириста сорок) грн. (146 днів х140 грн.).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30.01.2020 адміністративну справу направлено за територіальною підсудністю до Харківського окружного адміністративного суду для вирішення питання щодо відкриття провадження та прийняття позовної заяви для розгляду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 адміністративну справу №200/1134/20-а передано на розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

16.04.2020 матеріали адміністративної справи №200/1134/20-а надійшли на адресу Київського окружного адміністративного суду та за результатами автоматизованого розподілу були передані для розгляду судді Дудіну С.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.06.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та витребувано докази по справі від відповідача.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що у період з травня 2016 року по серпень 2017 року він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 23.08.2017 був звільнений зі служби за станом здоров`я.

Так, позивач зазначає, що 01.11.2016 під час проходження служби він був побитий співслужбовцями на території військової частини, отримав відкриту черепно-мозкову травму, внаслідок чого перебував тривалий час на лікуванні, був прооперований та висновком військово-лікарської комісії від 25.05.2017 був визнаний непридатним для військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час, у подальшому був звільнений з військової служби та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.08.2017 №199 виключений зі списків особового складу частини з 23.08.2017.

Позивач стверджує, що на момент його виключення зі списків особового складу частини з ним не було проведено остаточного розрахунку та не виплачені належні суми грошового забезпечення, а саме:

- винагорода за 146 днів участі в АТО в розмірі 20440 грн.;

- надбавка за вислугу років (20%) в сумі 44900,45 грн.;

- допомога на оздоровлення за 2016 та 2017 роки в сумі 29 735,60 грн.;

- матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2016 та 2017 роки в сумі 29 735,60 грн.;

- компенсація невикористаної відпустки за 2016 та 2017 роки в сумі 29 735,60 грн.;

- компенсація за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016 та 2017 роки в сумі 13 876,52 грн.;

- одноразова грошова допомога у розмірі 50% місячного ГЗ у зв`язку зі звільненням за станом здоров`я в сумі 7433,90 грн.;

- компенсація за неотримане речове майно;

- підйомна допомога у зв`язку з початком проходження військової служби в в/ч НОМЕР_1 в розмірі 14867,80 грн.

У зв`язку з цим вказані суми грошового забезпечення позивач просить примусово стягнути з відповідача разом із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 444 048,64 грн. на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України.

Також позивач стверджує, що відповідачем заподіяно йому моральні страждання, внаслідок чого просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 80 000,00 грн.

Відповідач проти позову заперечував та просив суд залишити позовну заяву без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Відповідають зазначив, що позивач самовільно залишив військову частину та обліковувався штабом військової частини НОМЕР_1 як такий, що був відсутній на військовій службі без поважних причин у період з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017. Отже, позивач сумарно 7 місяців і 10 днів був відсутній в розташуванні військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, у зв`язку з чим вказані періоди не зараховуються позивачу у строк військової служби та строк контракту, а тому за цей період йому обґрунтовано не нараховувалось і не виплачувалось грошове забезпечення. З цих підстав, за твердженням відповідача, у ОСОБА_1 відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за звільнення позивача за станом здоров`я, оскільки сумарно позивач прослужив у Військовій частині НОМЕР_1 менше 1 року.

Також відповідач стверджує про непоширення на спірні правовідносини положень статті 117 Кодексу законів про працю України, а також зазначає про помилкове застосування позивачем при обґрунтуванні своїх вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Стосовно вимог позивача про виплату підйомної допомоги відповідач зазначає, що пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 розташований в АДРЕСА_1 , згідно Директиви начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 14.10.2016, а тому на момент зарахування 27.05.2016 позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 був відсутній пункт постійної дислокації. При цьому відповідач зазначає, що сума підйомної допомоги у розмірі 10 108 грн. була виплачена позивачеві в травні 2019 року.

Також відповідач зазначив, що при звільненні позивача зі служби йому була виплачена компенсація за частину невикористаної щорічної відпустки тривалістю 12 календарних днів у розмірі 2445,68 грн., а грошова допомога для оздоровлення була виплачена позивачеві в травні 2018 року у сумі 6318,00 грн., у зв`язку з чим вважає безпідставними позовні вимоги про стягнення зазначених платежів. При цьому відповідач стверджує, що позивач не набув право на щорічну відпустку повною тривалістю 30 календарних днів ані у 2016, ані у 2017 роках, враховуючи періоди самовільного залишення військової служби.

Крім того, відповідач зазначив, що на час звільнення з військової служби позивачу як учаснику бойових дій не була виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, оскільки в силу вимог чинного законодавства такий вид відпустки не надається військовослужбовцям під час дії особливого періоду.

Заперечуючи проти вимог позивача про стягнення матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, відповідач повідомив, що ця виплата не носить обов`язкового характеру та може виплачуватися за рішенням командира військової частини на підставі заяви військовослужбовця. Водночас позивач за період служби у військовій частині НОМЕР_1 в 2016-2017 роках не подавав командуванню заяву про виплату йому відповідної допомоги, внаслідок чого не набув права на її отримання.

Відповідач не погоджується з позовними вимогами про стягнення надбавки за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу та окладу за військовим званням, а також про стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, оскільки зазначені кошти були виплачені позивачеві у належному розмірі.

Також відповідач зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування наявності заподіяної моральної шкоди, а також її розміру, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим 02.03.1996 Міським відділом №1 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області.

Як вбачається з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 27 травня 2016 рок №142, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного відповідно до наказу військового комісара Білоцерківського об`єднаного міського військового комісаріату від 25 травня 2016 року №105 на посаду начальника Автомобільної служби, ВРС 5601003, з 27 травня 2016 року було зараховано до списків особового складу.

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2017 №039/4853 позивач у період з 27.05.2016 по 19.10.2016 брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в Донецькій і Луганській областях.

03.11.2016 позивачеві видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 .

Як вбачається з виписки з медичної карти стаціонарного хворого №10401, складеної Військово-медичним клінічним центром Північного регіону (ВМКЦ ПнР), зі слів позивача він 01.11.2016 був побитий співслужбовцями на території військової частини, внаслідок чого отримав відкриту черепно-мозкову травму, забій головного мозку легкого ступеня, вдавлений перелом лобної та тім`яної кісток праворуч, забійні рани лобної та тім`яної ділянок праворуч з правобічною гемігіпестезією, закритий перелом кісток носу,ю параорбітальні гематоми обох очей.

Перша медична допомога була надана в лікарні м. Лозова, де було виконано ПХО рани; у подальшому був направлений до ВМКЦ ПнР, де перебував з 03.11.2016 по 18.11.2016.

У виписці вказано, що позивач виписаний у задовільному стані, однак потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_5 від 17.11.2016 №1015 було проведено медичний огляд позивача, за результатом якого встановлено стан після відкритої черепно-мозкової травми (01.11.2016), забою головного мозку легкого ступеня, вдавлених переломів лобної та тім`яної кісток праворуч, забійні рани лобної та тім`яної ділянок праворуч. Травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. Зазначено, що позивач потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Згідно з перевідним епікризом з медичної картки стаціонарного хворого №154 від 02.02.2017 позивач перебував та обстеженні та стаціонарному лікуванні у в/ч НОМЕР_6 з 19.01.2017 по 02.02.2017.

Згідно з виписним епікризом №2920, позивач у період з 02.02.2017 по 14.03.2016 перебував на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні клініки нейрохірургії та неврології НВМКЦ «ГВКГ».

У виписці вказано, що зі слів хворого та наданої супровідної документації, 01.11.2016 близько 18:00 позивач був побитий співслужбовцями на території військової частини. Перша медична допомога була надана в лікарні м. Лозова, де було виконано ПХО рани; у подальшому був направлений до ВМКЦ ПнР, де перебував з 03.11.2016 по 18.11.2016. Після закінчення лікування за станом здоров`я була надана відпустка на 30 календарних днів. 29.12.2016 було виконано КТ головного мозку, після чого було рекомендоване планове оперативне лікування на 03.01.2017, однак хворий не з`явився у зв`язку з відсутністю направлення від командира частини. 19.01.2017 втратив свідомість, внаслідок чого каретою швидкої допомоги був направлений до Білоцерківського військового госпіталю, де лікувався стаціонарно з 19.01.2017 по 02.02.2017, а потім госпіталізований до нейрохірургічного відділення «ГВКГ» для оперативного лікування.

У вказаному епікризі зазначено, що 27.02.2017 було проведено оперативне втручання задля усунення застарілого вдавленого імпресійного перелому правої тім`яної кістки, пластика дефекту черепа в правій тім`яній ділянці титановою сіткою.

Рекомендовано подальше реабілітаційне лікування у Ірпінському військовому госпіталі з представленням та освідченням ВЛК для визначення придатності до військової служби.

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_7 від 29.03.2017 №332 було проведено медичний огляд позивача 23.03.2017, за результатом якого встановлено стан після відкритої черепно-мозкової травми з втисненим переломом правої тім`яної кістки (01.11.2016): забою головного мозку легкого ступеня у вигляді заміщеного дефекту кісток склепіння черепа в правій тім`яній ділянці загальною площею 3,14 кв. см, астеновегетативного синдрому. Травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. Зазначено, що на підставі статті 81 графи ІІІ Розкладу хвороб потребує звільнення від виконання службових обов`язків на 15 календарних днів.

Згідно з виписним епікризом №10550 позивач у період з 25.04.2017 по 26.05.2017 знаходився на стаціонарному обстеженні та лікуванні в клініці неврології НВМКЦ «ГВКГ» з 25.04.2017 по 26.05.2017 з діагнозом: «наслідки перенесеної відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку (01.11.2016). Заміщений дефект черепу в правій тімяній області титановою пластиною 10,24 кв. см. Посттравматичний стресовий розлад у вигляді астено-депресивного синдрому з помірно вираженою емоційно-вольовою нестійкістю. Гіпертонічна хвороба 1 ст., 2 ступінь, ризик низький. ІХС. Дифузний кардіосклероз. Вторинний пролапс передньої стулки мі трахального клапану з мінімальною регургітацією. Нестійка міграція суправентрикулярного водія ритму. Минуща атріо-вентрикулярна блокада 1 ст. Одинична суправентрикулярна екстрасистолія. СН 1 ст. Сенсоневральна двобічна приглухуватість. Викривлення носової перетинки з порушенням функцій носового дихання. Часткова вторинна адентія з втратою жувальної ефективності за Агаповим 100%».

У свідоцтві про хворобу від 25.05.2017 №511-п, виданому госпітальною військово-лікарською комісією психоневрологічного профілю НВМКЦ «ГВКГ», зазначено, що зі слів хворого та згідно наданої медичної документації, 01.11.2016, близько 18:00 був побитий співслужбовцями на території частини. Перша медична допомога була надана в лікарні м. Лозова, де було виконано ПХО рани; у подальшому з приводу відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку знаходився на лікуванні у ВМКЦ Північного регіону, у в/ч НОМЕР_6 ; в клініці нейрохірургії НВМКЦ «ГВКГ» була виконана операція (27.02.2017) усунення застарілого вдавленого імпресійного перелому правої тім`яної кістки, пластика дефекту черепа в правій тім`яній ділянці титановою сіткою. Командиром частини направлений до НВМКЦ «ГВКГ» на ВЛК для визначення ступеня придатності до військової служби. Згідно довідки від 09.09.2016 №2612/039/2315, виданої командиром військової частини польова пошта НОМЕР_3 , з 27.05.2016 по 09.09.2016 У складі військової частини виконував завдання в зоні проведення АТО.

Перебував на обстеженні та лікуванні:

- в/ч НОМЕР_5 з 03.11.2016 по 18.11.2016;

- в/ч НОМЕР_6 з 19.01.2017 по 02.02.2017;

- НВМКЦ «ГВКГ» - з 02.02.2017 по 14.03.2017, з 14.03.2017 по 24.03.2017, з 24.04.2017 по теперішній час.

Позивачеві поставлені такі діагнози:

- наслідки перенесеної відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку (01.11.2016) у вигляді астено-вегетативного синдрому; заміщеного дефекту черепу (27.02.2017) в правій тім`яній ділянці титановою пластинкою. Посттравматичний стресовий розлад у вигляді астено-депресивного синдрому з помірно вираженою емоційно-вольовою нестійкістю. Травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби;

- гіпертонічна хвороба І ст., 2 ступінь, ризик низький. ІХС. Дифузний кардіосклероз. Вторинний пролапс передньої стулки мітрального клапану з мінімальною регургітацією. Нестійка міграція суправетрикулярного водія ритму. Минуща атріо-вентрикулярна блокада І ст. Одинична суправентрикулярна екстрасистолія. СН І ст. Сенсоневральна двобічна приглухуватість. Часткова вторинна адентія з втратою жувальної ефективності за Агаповим 100%. Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби;

- викривлення носової перетинки з порушенням функції носового дихання. Захворювання, НІ, не пов`язане з проходженням військової служби.

Зазначено, що на підставі статті 75-б, 17-б, 49-а, 39-в, 40-в графи ІІІ Розкладу хвороб непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час.

За результатом огляду позивача медико-соціальною експертною комісією 03.03.2018 було встановлено з 02.07.2018 довічно ІІІ групу інвалідності у зв`язку з травмою, пов`язаною з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта серії АВ №1038509.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.08.2017 №199 позивача, звільненого з військової служби у запас за станом здоров`я, виключено зі списків особового складу частини з 23.08.2017. Передбачено виплатити позивачеві:

- грошову компенсацію за невикористану відпустку у 2016 році в кількості 18 діб, у 2017 році в кількості 12 діб;

- основні види грошового забезпечення за 23.08.2017;

- 50% надбавки за виконання особливо важливих завдань відповідно до наказу МОУ від 11.06.2008 №260;

- премію в повному обсязі за підсумками виконання службових обов`язків, підтримання бойової та мобілізаційної готовності військ, стану військової дисципліни відповідно до наказу МОУ від 27.01.2016 №44;

- щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% місячного грошового забезпечення за 23.08.2017.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач стверджує, що станом на момент його виключення зі списків особового складу військової частини відповідач не провів повного розрахунку та не виплатив належне грошове забезпечення у повному розмірі, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою Наказ Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 (далі Інструкція №260, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції №260 грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.

До складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 13.1 Інструкції №260 визначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за вислугу років на військовій службі виплачується надбавка у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах на місяць:

- від 1 до 2 років - 5 відсотків;

- від 2 до 5 років - 10 відсотків;

- від 5 до 10 років - 20 відсотків;

- від 10 до 15 років - 25 відсотків;

- від 15 до 20 років - 30 відсотків;

- від 20 до 25 років - 35 відсотків;

- від 25 і більше років - 40 відсотків.

Відповідно до пункту 37.1 Інструкції №260 у разі звільнення з військової служби посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення виплачуються:

- особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які до дня отримання військовою частиною наказу або повідомлення про звільнення з військової служби займають посади, на які були призначені, - до дня виключення наказом зі списків особового складу включно, але не більше ніж за один місяць з дня одержання військовою частиною наказу чи письмового повідомлення про звільнення (з урахуванням пункту 37.2 цієї Інструкції).

У межах установлених цим підпунктом строків, зазначеним військовослужбовцям, які не здали справи і не склали обов`язки за посадою до дня одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення, грошове забезпечення виплачується за період здавання справ і обов`язків за посадою.

Пунктом 37.2 Інструкції №260 визначено, що особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що перебувають до дня одержання військовою частиною наказу або повідомлення про звільнення з військової служби на лікуванні в лікарняному закладі чи у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, грошове забезпечення виплачується до дня повернення до місця служби включно, але не більше загального терміну перебування на лікуванні в лікарняних закладах чи у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, визначеного пунктом 10.1 розділу X цієї Інструкції, а тим, які перебувають у щорічній основній чи додатковій відпустці (зі збереженням грошового забезпечення), - до дня закінчення відпустки включно.

При цьому військовослужбовцям, які не здали до вибуття на лікування або у відпустку справи і не склали обов`язки за посадою, грошове забезпечення виплачується також за період здавання справ і обов`язків за посадою в межах установлених строків, а військовослужбовцям, які не використали до вибуття на лікування щорічну основну відпустку, - і за час відпустки, що надається за їх бажанням у разі звільнення, у порядку, передбаченому пунктами 37.5 і 37.6 цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 37.9 Інструкції 3260 особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які щорічну основну відпустку за поточний рік не використали, у разі, якщо їм не надавалася відпустка з подальшим виключенням зі списків особового складу, виплачується грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки з розрахунку:

- тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - за 30 календарних днів;

- тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - за 35 календарних днів;

- тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - за 40 календарних днів;

- тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - за 45 календарних днів.

У разі, якщо військовослужбовець використав частину відпустки а друга частина відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу не надавалася, йому виплачується компенсація за невикористані дні другої частини відпустки.

Відповідно до пунктів 37.11-37.13 Інструкції №260 особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, зазначеним у пунктах 37.9 та 37.10 цієї Інструкції, що мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.

При цьому особам, які одночасно мають право на дві додаткові відпустки зі збереженням грошового забезпечення, компенсація виплачується за однією на їх вибір.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки (пункти 37.9 та 37.10 цього розділу) здійснюється одночасно з виплатою грошової допомоги для оздоровлення, якщо вона не була виплачена раніше.

Розрахунок грошового забезпечення за час щорічної основної відпустки, визначеної в пунктах 37.5 та 37.6 цієї Інструкції, та грошової компенсації, визначеної в пунктах 37.9-37.11 цієї Інструкції, здійснюється виходячи з окладу за військовим званням, посадового окладу та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою штатною посадою, що ним займалася.

Заперечуючи проти позову, відповідач зауважив, що позивач самовільно залишив військову частину та обліковувався штабом військової частини НОМЕР_1 як такий, що був відсутній на військовій службі без поважних причин у період з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017. Отже, позивач, за твердженням відповідача, сумарно 7 місяців і 10 днів був відсутній в розташуванні військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, у зв`язку з чим вказані періоди не зараховуються позивачу у строк військової служби та строк контракту, а тому за цей період йому обґрунтовано не нараховувалось і не виплачувалось грошове забезпечення.

На підтвердження цього відповідач надав суду акт службового розслідування, у якому зазначено, що 03.11.2016 на підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) №283 ОСОБА_1 вибув у шпиталь для проходження курсу лікування, на якому перебував у період з 03.11.2016 по 18.11.2016 включно.

20.04.2017 ОСОБА_1 прибув до військової частини зі шпиталю, про що рапортом повідомив начальник медичної служби медичного пункту військової частини польова пошта НОМЕР_3 старший лейтенант медичної служби ОСОБА_2 .

22.04.2017 ОСОБА_1 на підставі наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) №95 вибув у шпиталь для проходження військово-лікарської комісії, яку позивач проходив з 25.04.2017 по 06.06.2017.

19.06.2017 ОСОБА_1 прибув до військової частини зі шпиталю, про що рапортом повідомив начальник медичної служби медичного пункту військової частини польова пошта НОМЕР_3 старший лейтенант медичної служби ОСОБА_2 , яка також зазначила, що 19.11.2016 після завершення курсу лікування позивач не прибув у розташування військової частини польова пошта НОМЕР_3 для подальшого проходження військової служби. З 19.01.2017 по 24.03.2017 позивач проходив курс лікування у військовому госпіталі НВМКЦ «ГВКГ» (м. Київ), але без відповідного направлення військової частини та не поставив до відома керівництва військової частини про це.

У військову частину позивач прибув 20.04.2017 з вимогою надати йому направлення на проходження військово-лікарської комісії, куди він був направлений 22.04.2017 та яке тривало по 06.06.2017.

У військову частину польова пошта НОМЕР_3 ОСОБА_1 прибув 19.06.2017.

Аналогічні пояснення надав заступник начальника штабу військової частини польова пошта НОМЕР_3 капітан ОСОБА_3 .

На підставі цього в акті службового розслідування зазначено про відсутність позивача на службі без поважних причин протягом 19.11.2016-19.04.2017 та 07.06.2017-18.06.2017, що в цілому складає 5 місяців 11 днів, у зв`язку з чим слід призупинити виплату грошового забезпечення та позбавити преміювання за цей період, поновити виплату з 20.04.2017 та з 19.06.2017, а також притягнути позивача до дисциплінарної відповідальності, однак накласти дисциплінарне стягнення після прибуття до військової частини польова пошта НОМЕР_3 .

За результатом проведеного службового розслідування командиром військової частини НОМЕР_1 було прийнято наказ від 03.07.2017 №527, яким:

- за нез`явлення та відсутність на військовій службі без поважних причин протягом 19.11.2016-19.04.2017 та 07.06.2017-18.06.2017 начальника автомобільної служби військової частини-польова пошта НОМЕР_3 старшого лейтенанта ОСОБА_1 вирішено притягнути до дисциплінарної відповідальності, але накласти дисциплінарне стягнення після з`явлення військовослужбовця до військової частини;

- за нез`явлення та відсутність на військовій службі без поважних причин протягом 19.11.2016-19.04.2017 та 07.06.2017-18.06.2017 начальника автомобільної служби військової частини-польова пошта НОМЕР_3 старшого лейтенанта ОСОБА_1 вирішено позбавити преміювання у повному обсязі за період з листопада 2016 року по квітень 2017 року включно і червень 2017 року; припинити нарахування та виплату грошового забезпечення за періоди 19.11.2016-19.04.2017 та 07.06.2017-18.06.2017;

- вирішено поновити позивачу виплату грошового забезпечення з 20.04.2017 по 06.06.2017 з урахуванням позбавлення його преміювання в повному обсязі за квітень та червень 2017 року;

- начальнику фінансово-економічної служби військової частини польова пошта НОМЕР_3 приписано здійснити оплату грошового забезпечення старшому лейтенанту ОСОБА_1 з урахуванням ухвалених відносно нього рішень, зазначених у пунктах 3-4 цього наказу;

- заступнику командира військової частини по роботі з особовим складом за результатами акта службового розслідування приписано підготувати відповідне повідомлення в органи військової прокуратури та органи військової служби правопорядку.

03.07.2017 командиром військової частини польова пошта НОМЕР_3 складено доповідь про вчинення кримінального правопорушення особою, яка не з`явилася вчасно на військову службу без поважних причин військовослужбовцем військової частини польова пошта НОМЕР_3 старшим лейтенантом ОСОБА_1 .

Доказів направлення вказаної доповіді в органи військової прокуратури та органи військової служби правопорядку суду надано не було.

Також відповідачем надано суду довідку від 01.10.2020 №1119/24, в якій вказано про самовільне залишення позивачем розташування військової частини НОМЕР_1 у період з 23.06.2017 по 22.08.2017.

23.08.2017 командиром військової частини НОМЕР_1 було прийнято наказ №661, яким начальнику фінансово-економічної служби військової частини приписано відновити нарахування позивачу грошового забезпечення з 23.08.2017.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 17.08.2020 №3220/031/208 у 2017 році позивачеві було нараховано та виплачено грошове забезпечення у таких розмірах:

- з 21.04.2017 по 30.04.2017 1041,58 грн.;

- в травні 2017 року 10108,80 грн.;

- з 01.06.2017 по 06.06.2017 624,96 грн., а всього в червні, з урахуванням утримання за листопад 2016 року (01.11.2016-18.11.2016) 9900,46 грн.;

- за 23.08.2017, з урахуванням компенсації невикористаних днів відпустки, - 2771,78 грн.

Суд звертає увагу на те, що механізм надання доповідей та донесень про події, кримінальні правопорушення, адміністративні корупційні та військові адміністративні правопорушення, порушення військової дисципліни в структурних підрозділах Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України, військових частинах, військових навчальних закладах, установах, організаціях, підпорядкованих Міністерству оборони України, та державних підприємствах, що належать до сфери управління Міністерства оборони України (далі - військові частини), визначено Інструкцією про надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, адміністративні корупційні та військові адміністративні правопорушення, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 28.07.2016 № 388 (далі Інструкція №388 в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 16 Розділу ІІ Інструкції №388 керівники структурних підрозділів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, командувачі видів Збройних Сил України, командири (начальники) органів військового управління подають до 15 числа щомісяця Міністру оборони України, начальнику Генерального штабу - Головнокомандувачу Збройних Сил України через Головне управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, серед іншого, зведення про військові адміністративні правопорушення за формою, наведеною в додатку 4 до цієї Інструкції.

У свою чергу, Додатком 4 до Інструкції визначено, що у Зведеннях про військові адміністративні правопорушення мають зазначатися такі порушення, як, зокрема, самовільне залишення військової частини або місця служби.

Відповідно до пункту 22 Розділу ІІ Інструкції №388 про самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби), невихід без поважних причин на службу, нез`явлення з відрядження, з відпустки, з лікувального закладу, нез`явлення у разі призначення або переведення до нового місця служби командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого дислокована військова частина, усно - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт порушення, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.

У разі набуття ознак кримінального правопорушення у діях військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, командири (начальники) військових частин протягом робочого дня письмово повідомляють про це керівника органу досудового розслідування та начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого дислокована військова частина (п.23 Інструкції №388).

Згідно з пунктом 26 Розділу ІІ Інструкції №388 командири (начальники) військових частин доповідають своїм безпосереднім командирам (начальникам) та повідомляють начальника органу управління Військової служби правопорядку, у зоні діяльності якого дислокована військова частина, щодо самостійного повернення (затримання) військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби:

- без зброї - протягом доби з моменту, коли стало відомо про факт повернення (затримання) військовослужбовця, - усно, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово;

- зі зброєю - негайно з моменту, коли стало відомо про факт повернення (затримання) військовослужбовця, - усно, а протягом доби з моменту надання усної доповіді - письмово.

Якщо за таким фактом здійснюється досудове розслідування, командири (начальники) військових частин протягом робочого дня письмово повідомляють відповідного керівника органу досудового розслідування щодо факту повернення (затримання) військовослужбовця.

Відповідно до пункту 13 Розділу ІІІ Інструкції №388 згідно з переліком порушень військової дисципліни, які обліковуються для оцінки стану військової дисципліни (додаток 12), порушення підлягають обліку:

- у підрозділах - у журналі обліку порушень військової дисципліни, вчинених військовослужбовцями, за формою згідно з додатком 13 до цієї Інструкції;

- у військових частинах - у журналі обліку порушень військової дисципліни, вчинених військовослужбовцями, за формою згідно з додатком 14 до цієї Інструкції.

Додатком 12 до Інструкції №388 є Перелік порушень військової дисципліни, які обліковуються для оцінки стану військової дисципліни, пунктом 6 якого визначено таке порушення як «Невихід військовослужбовця (крім строкової військової служби) на службу та самовільне залишення місця служби без поважних причин більше 3 годин протягом робочого дня».

Таким чином, у разі допущення позивачем такого порушення військової дисципліни як самовільне залишення військової частини або місця служби про цей факт має бути подана протягом доби усна доповідь, а у наступну добу після цього письмова доповідь; цей факт має бути відображений у відповідному журналі обліку порушень військової дисципліни, а також у Зведеннях про військові адміністративні правопорушення, які до 15 числа щомісяця подаються до Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Стверджуючи про самовільне залишення позивачем військової служби з 19.11.2016, відповідач не надав суду допустимих доказів того, що відповідний факт був належним чином та у встановлені строки задокументований письмо згідно з описаною вище процедурою.

Водночас, відповідно до частини другої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, суд зауважує, що станом на момент складання відповідачем акта службового розслідування підстави, порядок призначення і проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, які допустили правопорушення (порушення військової дисципліни та громадського порядку), були визначені Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 15.03.2004 № 82 (далі Інструкція №82).

Відповідно до пунктів 2.2-2.3 Інструкції №82 посадові особи Збройних Сил України зобов`язані надавати правдиві письмові пояснення по суті предмета розслідування та поставлених їм питань, пред`являти відповідні документи чи матеріали.

Особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право давати усні та письмові пояснення, робити заяви, подавати документи і порушувати клопотання про витребування та залучення нових документів, опитування відповідних осіб, проведення додаткових ревізій.
У разі відмови надати пояснення військовослужбовцем, стосовно якого проводиться службове розслідування, посадовою особою, що його проводить, складається відповідна довідка. Зміст такої довідки засвідчується підписами двох свідків цього факту.

Розділом 3 Інструкції №82 визначено, що розслідуванням повинно бути встановлено:

- наявність чи відсутність події, з приводу якої було призначено розслідування, та її обставини (час, місце) і наслідки;

- осіб, з вини яких трапилася подія, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли шкідливим наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення;

- наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями військовослужбовця;

- конкретні неправомірні дії військовослужбовця, яким вчинено правопорушення;

- вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів та керівних документів, які було порушено;

- ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення;

- форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного;

- умови та причини, що сприяли правопорушенню;

- чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків.

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції №82 за результатами службового розслідування складається акт, у якому, крім положень, що визначені пунктом 3 цієї Інструкції, обов`язково зазначаються:

- посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування;

- підстави службового розслідування;

- час, місце, суть порушення, який нормативний акт порушено (його назва, дата прийняття);

- обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність чи знімають вину;

- заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення;
- пропозиція щодо притягнення винних осіб до відповідальності;

- інші заходи, які пропонується здійснити.

Таким чином, під час проведення службового розслідування відповідач, з метою дотримання вимог, визначених Розділом 3 Інструкції №82, повинен був запропонувати позивачеві надати письмові пояснення по суті предмета розслідування, у разі відмови у наданні таких пояснень скласти відповідну довідку, підписану двома свідками, а також відобразити про це в акті службового розслідування.

Натомість така процедура відповідачем дотримана не була.

З урахуванням цього, суд дійшов висновку, що факт самовільного залишення позивачем військової служби не був належним чином та у встановлені законодавством строки задокументований відповідачем, а службове розслідування було проведено з порушенням встановленої процедури та строків.

Суд зауважує, що відповідно до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Докази суду надають учасники справи.

Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч.1 ст.79 КАС України).

При цьому, згідно зі статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, суд зазначає, що відповідачем не були надані суду належні та допустимі докази, покладені ним в основу відзиву на позов, щодо самовільного (тобто без поважних причин) залишення позивачем військової служби та невиплати, у зв`язку з цим грошового забезпечення, яке є предметом спору у цій справі.

Пунктом 34.4 Інструкції №260 визначено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Аналіз вищенаведених вимог чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства свідчить, що факт невиходу позивача на військову службу (самовільне залишення військової служби) мав бути письмово задокументований відповідною доповіддю, відображений у відповідному журналі обліку порушень військової дисципліни, а також у Зведеннях про військові адміністративні правопорушення, які до 15 числа щомісяця подаються до Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, а про призупинення виплати грошового забезпечення мав бути винесений наказ командира військової частини, при цьому не пізніше ніж за спливом 10 діб після цієї події.

Стверджуючи про самовільне залишення позивачем військової служби з 19.11.2016 та невиплату позивачеві грошового забезпечення саме у зв`язку з цією підставою, відповідач надав суду наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 03.07.2017 №527 про припинення нарахування та виплату грошового забезпечення з 19.11.2016 (тобто виданий за спливом більше ніж 7 місяців з дня події), не зазначаючи при цьому, на якій підставі (на підставі якого саме наказу) виплата позивачеві грошового забезпечення були призупинена з 19.11.2016 (дата початку стверджуваного відповідачем самовільного залишення позивачем військової служби) по 03.07.2017 (дата прийняття наказу про призупинення виплати грошового забезпечення).

Суд зазначає, що факт заподіяння позивачеві тілесного ушкодження 01.11.2016 та перебування його у зв`язку з цим на лікуванні до 18.11.2016 відповідач не оспорює, а тому ці обставини доказуванню не підлягають.

При цьому, матеріали справи свідчать, що відсутність позивача на військовій службі була пов`язана з перебуванням його на лікуванні, що підтверджується відповідними доказами, описаними вище, а саме:

- випискою з медичної карти стаціонарного хворого №10401, складеною Військово-медичним клінічним центром Північного регіону (ВМКЦ ПнР);

- довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_5 від 17.11.2016 №1015;

- перевідним епікризом з медичної картки стаціонарного хворого №154 від 02.02.2017;

- виписним епікризом №2920;

- довідкою військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_7 від 29.03.2017 №332;

- виписним епікризом №10550;

- свідоцтвом про хворобу від 25.05.2017 №511-п, виданим госпітальною військово-лікарською комісією психоневрологічного профілю НВМКЦ «ГВКГ».

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року N 548-XIV (далі Статут внутрішньої служби, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 255 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.

Пунктом 256 Статуту внутрішньої служби визначено, що після огляду лікарем (фельдшером) хворі залежно від характеру хвороби направляються для лікування.

Офіцери та військовослужбовці військової служби за контрактом за висновком лікаря можуть залишатися для лікування на квартирах (удома). Про результати огляду хворих, характер поданої допомоги і призначення лікар робить відповідні відмітки в медичних книжках та видає довідки про стан здоров`я.

Згідно з пунктом 257 Статуту внутрішньої служби висновок про часткове або повне звільнення військовослужбовців строкової військової служби від занять, робіт, несення служби у наряді, а офіцерів та військовослужбовців військової служби за контрактом - від виконання службових обов`язків дається лікарем, а у військових частинах, де лікар за штатом не передбачений, - фельдшером не більше ніж на шість діб. У разі потреби термін звільнення може бути продовжено. Рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення від виконання обов`язків підлягають виконанню посадовими особами.

По закінченні терміну звільнення за висновком лікаря військовослужбовці мають бути направлені у разі потреби на повторний медичний огляд. Про звільнення від виконання службових обов`язків офіцерів і військовослужбовців військової служби за контрактом на підставі довідки лікаря (фельдшера) і про вихід їх на службу після хвороби оголошується в наказі по військовій частині.

На стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора) (п.260 Статуту внутрішньої служби).

Відповідно до пунктів 261 та 262 Статуту внутрішньої служби про всіх військовослужбовців, яких направлено на стаціонарне лікування поза частиною, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний у той же день повідомити командирові частини, з якої ці військовослужбовці прибули. Про хворих з отруєнням чи травмами начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний негайно доповісти командирові військової частини, з якої прибув хворий (хворі), а з інфекційними захворюваннями, крім того, - у найближчий санітарно-епідеміологічний заклад. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або у відрядженні, на стаціонарне лікування направляються військовими комендантами або військовими комісарами.

Начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний за 5 днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командирові військової частини, з якої вони прибули. У день виписки військовослужбовцеві лікувальним закладом (частиною) видаються відповідні документи, і він самостійно (якщо не прибув супровідник з частини) направляється у військову частину, з якої прибув; після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту частини, де здають медичні документи; інші документи здаються старшині роти.

Приписами пункту 2.3.4. Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року №402 визначено, що Центральна військово-лікарська комісія (далі - "ЦВЛК") має право, зокрема, направляти у військові лікувальні заклади на контрольне обстеження та медичний огляд військовослужбовців, членів їх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби), військовозобов`язаних, резервістів, працівників.

З аналізу вказаних пунктів Статуту внутрішньої служби випливає, що цими нормами визначено, зокрема, обов`язок начальника (командира) лікувального закладу при направленні військовослужбовців на стаціонарне лікування поза частиною повідомити командира військової частини, з якої він прибув, про таке лікування. Тобто викладені вимоги пунктів 261, 262 цього Статуту не можуть бути порушені військовослужбовцем, оскільки встановлюють порядок дій командирів лікувальних закладів.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 23.04.2020 у справі 815/4775/17 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 88909305).

Окрім вказаного, положеннями пункту 261 Статуту внутрішньої служби також передбачено, що військовослужбовці, які захворіли в період відпустки, на стаціонарне лікування направляються військовими комендантами або військовими комісарами.

Разом з тим чинним законодавством передбачено і право ЦВЛК направляти у військові лікувальні заклади на контрольне обстеження та медичний огляд військовослужбовців.

В силу частини п`ятої статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, які захворіли під час щорічної основної відпустки, зазначена відпустка продовжується після одужання на кількість невикористаних днів цієї відпустки.

З аналізу вказаних норм випливає, що обов`язковою умовою, яка повинна існувати для можливості продовження відпустки військовослужбовцю є його хвороба, що повинно бути підтверджено відповідними документами (листок непрацездатності або інші документи, визначені Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року №455). Водночас підставою для повідомлення командиром лікувального закладу командира військової частини про проходження військовослужбовцем лікування є саме стаціонарне лікування.

За таких обставин, враховуючи перебування позивача у лікувальному закладі саме на стаціонарному лікуванні та підтвердження цих обставин належними та допустимими доказами, обов`язок щодо повідомлення командира військової частини про проходження військовослужбовцем лікування у даному випадку був покладений на командира лікувального закладу.

У свою чергу, відповідно до пунктів 10.1, 10.2 Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні, та тим, хто на день вибуття на лікування звільнений від посад, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії, але не більше чотирьох місяців з дня вибуття з військової частини (крім випадків, коли законодавством України передбачені більш тривалі терміни перебування на лікуванні), виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали.

Грошове забезпечення у цьому разі обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Грошове забезпечення військовослужбовцям, зазначеним у пункті 10.1 цієї Інструкції, після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні й у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою виплачується, якщо таке перебування передбачене законодавством та продовжене рішенням командира з`єднання, керівника органу військового управління вищого рівня на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії).

Згідно з пунктом 34.1 Інструкції №260 військовослужбовцям, які мають право на одержання за основними посадами додаткових видів грошового забезпечення, установлених пунктами 14.1, 14.2, 14.5, 15.1, 15.2, 15.3, 16.1-16.6, 17.1, 18.1, 21.1, 22.1, 23.1, 25.1, 25.2, 31.1 цієї Інструкції, які тимчасово вибули з військових частин зі збереженням посад за місцем служби, виплата цих додаткових видів грошового забезпечення не припиняється в разі вибуття, зокрема, на лікування - за час перебування на лікуванні (з урахуванням пунктів 10.1, 10.2 цієї Інструкції) та звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою.

За таких обставин, враховуючи підтвердження факту перебування позивача на лікуванні та відсутність належних та допустимих доказів того, що відповідний період відсутності позивача на службі був задокументований в якості самовільного залишення військової служби, суд дійшов висновку, що грошове забезпечення за період з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017 (періоди стверджуваного відповідачем самовільного залишення позивачем військової служби) має бути нараховано та виплачено позивачеві у повному обсязі.

Отже, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги про визнання неправомірною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачеві у повному обсязі грошового забезпечення за період з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017.

Водночас, суд визнає помилковим застосування позивачем під час обчислення розміру недотриманого грошового забезпечення положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Так, цей Порядок, згідно з пунктом 1 Розділу І, застосовується у випадках:

а) надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (далі - відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки;

в) виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час;

г) переведення працівників на іншу легшу нижчеоплачувану роботу за станом здоров`я;

д) переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу;

е) надання жінкам додаткових перерв для годування дитини;

є) виплати вихідної допомоги;

ж) службових відряджень (крім службових відряджень державних службовців);

з) вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду;

и) направлення працівників на обстеження до медичних закладів;

і) звільнення працівників-донорів від роботи;

ї) залучення працівників до виконання військових обов`язків;

й) тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижчеоплачувану роботу;

л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Отже, зазначений нормативно-правовий акт підлягає застосуванню у випадках, коли виплати мають проводитися виходячи із середньої заробітної плати.

Натомість, у справі, що розглядається, судом встановлено, що спірний період (з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017) є періодом проходження позивачем військової служби, за який відповідачем має бути нараховано та виплачено грошове забезпечення не у середньому розмірі, а розмірах, визначених відповідними нормативно-правовими актами, що стосуються військовослужбовців, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка була чинна у той час.

Суд зазначає, що передумовою застосування такого способу захисту порушеного права як стягнення з відповідача належних сум грошового забезпечення є нарахування цих сум, що передбачає чітке визначення їх конкретного розміру, що, у даному випадку, відсутнє. До того ж суд позбавлений можливості визначити такий розмір замість відповідача, враховуючи відсутність необхідних для цього вихідних даних, на підставі яких обчислюється розмір основного та додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, захист та поновлення порушеного права підлягає зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення за період з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017.

При цьому, суд не вбачає за доцільне надавати окрему правову оцінку вимогам позивача, пов`язаним з виплатою надбавки за вислугу років у розмірі 20%, оскільки така надбавка входить до основних видів грошового забезпечення військовослужбовців та підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, в залежності від стажу військової служби, а отже, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті за вищевказаний період. При цьому, право позивача на отримання надбавки за вислугу років у розмірі 20% відповідач не заперечує, а тому ці обставини не підлягають доказуванню.

З аналогічних підстав суд не вбачає за доцільне зазначати окремо про обов`язок відповідача здійснити «доплату після тарифікації посад, встановлення розмірів надбавки за особливості проходження служби та премії», оскільки визначення належних до виплати позивачеві складових грошового забезпечення, у тому числі премії та надбавки за особливості проходження служби, а також здійснення тарифікації посад, є прямим обов`язком відповідача, який є похідним від обов`язку нарахувати та виплатити позивачеві грошове забезпечення за вищевказаний період.

Стосовно тверджень позивача про невиплату йому підйомної допомоги суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується:

1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби;

2) добові, встановлені Кабінетом Міністрів України для працівників, які перебувають у відрядженні, за кожний день перебування в дорозі на військовослужбовця та кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає разом з ним.

Згідно з пунктом 1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 N370, особам офіцерського складу (далі - офіцери), прапорщикам (мічманам) та військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці, які проходять службу за контрактом), що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання, виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення.

В особливий період та під час проведення антитерористичної операції офіцерам і військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади до військових частин, що були сформовані в цей період (та яким не визначено пункту постійної дислокації), зі зміною місця проживання (від пункту попереднього місця проживання до пункту тимчасової дислокації військової частини), підйомна допомога виплачується один раз незалежно від подальшої зміни пункту тимчасової дислокації військової частини.

Якщо місце проживання військовослужбовців, зазначених в абзаці другому цього пункту, не змінилося, підйомна допомога не виплачується. У цьому випадку підйомна допомога виплачується після фактичного переїзду військовослужбовця на постійне місце проживання до пункту тимчасової дислокації військової частини.

Пунктом 2 цієї Інструкції визначено, що розмір підйомної допомоги визначається з окладу за основною посадою, на яку призначений військовослужбовець або яку він займав до дня прибуття військової частини (підрозділу) до нового пункту постійної дислокації, окладу за військове звання та додаткових видів грошового забезпечення на день виникнення права на отримання підйомної допомоги.

У разі призначення на посади або передислокації військової частини (підрозділу) в ті місцевості, де чинним законодавством України передбачена виплата підвищених посадових окладів, підйомна допомога виплачується з урахуванням підвищених посадових окладів.

У відзиві на позовну заяву відповідач повідомив, що виплата підйомної допомоги здійснюється у межах виділених асигнувань та така допомога була нарахована та виплачена позивачеві у розмірі 10108,80 грн. у травні 2019 року.

Таким чином, право позивача на отримання такої допомоги відповідач не заперечує, внаслідок чого ці обставини доказуванню не підлягають.

Натомість, суд зазначає, що факт нарахування та виплати позивачеві відповідної допомоги не підтверджується належними та допустимими доказами. Зокрема, такими доказами мають бути платіжні документи про фактичну виплату коштів, однак такі докази суду надані не були.

При цьому позивач надав суду виписку з належного йому банківського рахунку за 2018-2020 роки, якою не підтверджується надходження відповідних коштів.

За таких обставин, враховуючи заперечення позивачем факту виплати йому підйомної допомоги та ненадання відповідачем, всупереч вимогам статті 77 КАС України, доказів протилежного, суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві підйомної допомоги, а також спонукання його нарахувати та виплатити таку допомогу.

При цьому, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині у спосіб стягнення з відповідача конкретної суми грошових коштів, обчисленої на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з огляду на обставини, викладені раніше стосовно недоотриманого позивачем грошового забезпечення за період з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до пункту 38.1 Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Пунктами 38.4-38.6 Інструкції №260 визначено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Строк календарної служби осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (із змінами).

Військовослужбовцям, які звільняються з підстав, зазначених у пунктах 38.1 та 38.2 цієї Інструкції, до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, включаються:

- звільненим з посад, на які вони були призначені, - оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Судом встановлено, що відмова відповідача у виплаті зазначеної грошової допомоги заснована на твердженні про відсутність у позивача достатнього для її призначення строку військової служби, враховуючи факт самовільного залишення позивачем військової служби на сім місяців і десять днів, які не зараховуються до загального строку військової служби та строку контракту.

Однак, враховуючи, що твердження відповідача про самовільне залишення позивачем військової служби не знайшли свого документального підтвердження та були спростовані судом з підстав, описаних вище, а наявність будь-яких інших перешкод для нарахування та виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби за станом здоров`я відповідач суду не довів, суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати цієї допомоги. Як наслідок, відповідача слід зобов`язати нарахувати та виплатити позивачеві цю допомогу. При цьому, посилання позивача на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, суд відхиляє з підстав, вказаних раніше.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача невиплаченої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504-96 учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом № 3551, особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім частини чотирнадцятої статті 10-1 Закону № 2011 передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з положеннями пунктів сімнадцять та вісімнадцять статті 10-1 Закону № 2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543) та Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII (далі - Закон № 1932).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 3543, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932 визначає особливий період як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543 надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту дев`ятнадцятого статті 10-1 Закону № 2011 у періоди, передбачені пунктами сімнадцять та вісімнадцять цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом дванадцятим частини першої статті 12 Закону № 3551, частиною восьмою статті 10-1 Закону № 2011, статтею 16-2 Закону № 504/96.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96 та пунктом дванадцятим частини першої статті 12 Закону № 3551.

Також суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що при звільненні військовослужбовця з військової служби він має право на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій, передбачену пунктом дванадцятим частини першої статті 12 Закону № 3551.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 84153019), якою залишено без змін рішення Верховного Суду від 16.05.2019 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 81798649), а також у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 813/1180/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 84703794).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про те, що відповідач протиправно не здійснив виплату позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

При цьому суд вважає непереконливими посилання відповідача на неподання позивачем до моменту його виключення зі списків особового складу військової частини рапорту про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, а також відсутність правового механізму урегулювання виплати компенсації у такому випадку.

Так, суд зауважує, що абзацом 3 частини чотирнадцятої статті 10-1 Закону № 2011 передбачено, що у разі невикористання військовослужбовцями додаткової відпустки у рік звільнення зі служби їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Наведені положення кореспондуються з приписами частини першої статті 47 КЗпП України, якою визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У свою чергу, частиною першою статті 116 цього Кодексу передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, виплата вищевказаної компенсації здійснюється незалежно від наявності рапорту особи про це.

У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

При цьому захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки.

Водночас суд не вбачає за доцільне зобов`язувати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки в конкретній кількості днів - 28, оскільки відмова відповідача пов`язана не з незгодою з кількістю невикористаних календарних днів додаткової відпустки, за які позивач просить виплатити грошову компенсацію, а з відсутністю підстав для нарахування та виплати грошової компенсації як такої. Отже, у спірних правовідносинах відповідач не вирішував питання про кількість невикористаних календарних днів додаткової відпустки, за які потрібно виплатити грошову компенсацію. Натомість визначення конкретної кількості невикористаних календарних днів додаткової відпустки має здійснити відповідач після набрання рішенням у цій справі законної сили, на підставі належних документів та станом на момент виникнення такого права у позивача.

Суд зауважує, що відповідач ще не ухвалював рішення щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого нарахування будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, як передчасних.

Аналогічний правовий висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 14.09.2020 у зразковій справі № 560/2120/20, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.01.2021.

Також суд відхиляє наведений позивачем розрахунок суми грошової компенсації, здійснений на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з огляду на обставини, викладені раніше стосовно недоотриманого позивачем грошового забезпечення за період з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017.

Досліджуючи правомірність позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку у 2016 та 2017 роках, суд зазначає, що заперечення відповідача в цій частині засновані на твердженні про те, що тривалість основної відпустки, право на яку має позивач, визначалася з урахуванням періодів самовільного залишення позивачем військової служби (з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017). Отже, тривалість відпустки була зменшена за рахунок виключення вищевказаного періоду зі строку військової служби. Враховуючи, що твердження відповідача про самовільне залишення позивачем військової служби були спростовані судом з підстав, викладених вище, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу у належному розмірі відповідної компенсації та зобов`язання відповідача вчинити такі дії.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача грошової допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пунктів 30.1-30.3 Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

У відзиві на позовну заяву відповідач повідомив, що виплата грошової допомоги на оздоровлення здійснюється у межах виділених асигнувань та така допомога була нарахована та виплачена позивачеві у розмірі 6318,00 грн. у травні 2018 року.

Таким чином, право позивача на отримання такої допомоги відповідач не заперечує, внаслідок чого ці обставини доказуванню не підлягають.

Натомість, суд зазначає, що факт нарахування та виплати позивачеві відповідної допомоги не підтверджується належними та допустимими доказами. Зокрема, такими доказами мають бути платіжні документи про фактичну виплату коштів, однак такі докази суду надані не були. Посилання відповідача на картку особового рахунку позивача за 2017 рік суд вважає неспроможними, оскільки цей документ не підтверджує здійснення фактичної виплати допомоги.

При цьому позивач надав суду виписку з належного йому банківського рахунку за 2018-2020 роки, якою не підтверджується надходження відповідних коштів.

За таких обставин, враховуючи заперечення позивачем факту виплати йому грошової допомоги на оздоровлення та ненадання відповідачем, всупереч вимогам статті 77 КАС України, доказів протилежного, суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки, а також спонукання його нарахувати та виплатити таку допомогу.

При цьому, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині у спосіб стягнення з відповідача конкретної суми грошових коштів, обчисленої на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, з огляду на обставини, викладені раніше стосовно недоотриманого позивачем грошового забезпечення за період з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача допомоги для вирішення соціально-побутових питань суд зазначає таке.

Згідно з підпунктом 3 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (яка була чинною станом на моменти виникнення спірних правовідносин) надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пунктів 33.1-33.3 Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Пунктом 3 Наказу Міністерства оборони України від 27 січня 2016 року № 44 «Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році» передбачено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати за окремим рішенням Міністра оборони України.

Аналіз норм пункту 2 статті 9 Закону №2011-XII, пункту 5 Постанови № 1294 та пунктів 33.1-33.3 Інструкції № 260 дозволяє зробити висновок, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців.

При цьому, в силу приписів підпункту 3 пункту 5 Постанови № 1294 та пунктів 33.2-33.3 Інструкції № 260, керівникам державних органів надано право у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати військовослужбовцям особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, який виплачується один раз на рік за заявою військовослужбовця у разі наявності фонду грошового забезпечення.

Суд також зауважує, що надання військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є правом, а не обов`язком керівника державного органу, яке залежить від обсягів асигнувань, що виділяються на їх утримання.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 26 липня 2018 року у справі № 809/768/16, від 16 вересня 2020 року у справі 816/3165/17 та від 04 листопада 2021 року у справі №380/757/20.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зауважив, що позивач протягом 2016-2017 років не подавав заяву про виплату йому допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Оскільки нарахування та виплата позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у порядку та розмірі згідно з приписами підпункту 3 пункту 5 Постанови № 1294 та пунктів 33.2-33.3 Інструкції № 260 можлива лише після надання Міністром оборони України окремим рішенням дозволу на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та отримання відповідачем відповідних асигнувань, за умови подання військовослужбовцем відповідної заяви, а також є правом, а не обов`язком керівника державного органу, а наявність відповідних обов`язкових передумов матеріалами справи не підтверджуються, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову у відповідній частині.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції суд зазначає таке.

Виплата військовослужбовцям Збройних Сил України винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду передбачена відповідною Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 10.02.2016 № 67.

У відзиві на позовну заяву відповідач повідомив, що виплата позивачеві відповідної винагороди була здійснена у повному та належному обсязі, що підтверджується карткою особового рахунку позивача.

Таким чином, право позивача на отримання такої винагороди відповідач не заперечує, внаслідок чого ці обставини доказуванню не підлягають.

Натомість, суд зазначає, що факт нарахування та виплати позивачеві відповідної винагороди не підтверджується належними та допустимими доказами. Зокрема, такими доказами мають бути платіжні документи про фактичну виплату коштів, однак такі докази суду надані не були. Посилання відповідача на картку особового рахунку позивача суд вважає неспроможними, оскільки цей документ не підтверджує здійснення фактичної виплати допомоги.

При цьому позивач надав суду виписку з належного йому банківського рахунку за 2018-2020 роки, якою не підтверджується надходження відповідних коштів.

За таких обставин, враховуючи заперечення позивачем факту виплати йому винагороди за участь в АТО та ненадання відповідачем, всупереч вимогам статті 77 КАС України, доказів протилежного, суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачеві винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, а також спонукання його нарахувати та виплатити таку винагороду.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати грошового забезпечення суд зазначає таке.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР - 88952400) підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

При цьому суд вважає непереконливими твердження відповідача про непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців.

Так, суд зауважує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16 та від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19.

Натомість суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСРП - 87952206) зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на таке.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Так, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР - 88952400), а також Верховним Судом у постанові від 12.08.2020 у справі № 400/3365/19 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР - 90927063).

Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у пункті 94.5 вищевказаної постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСРП - 87952206) зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

У свою чергу, приблизна оцінка розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні, потребує наявності даних про розмір неотриманих своєчасно при звільненні коштів.

Таким чином, у даному випадку наявний спір не про розмір належних звільненому працівникові сум, а про наявність правових підстав для нарахування та виплати позивачу усіх належних видів грошового забезпечення.

Внаслідок вирішення спору відповідач буде зобов`язаний вчинити дії, направлені на нарахування та виплату позивачу відповідного грошового забезпечення.

Суд зауважує, що позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до відповідача, а суд - перевірити їх обґрунтованість, лише тоді, коли таке правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт виплати позивачу усіх належних коштів, які мали бути йому виплачені на момент звільнення зі служби, тобто буде проведено повний розрахунок.

Отже, як встановлено судом, відповідач не здійснив такого розрахунку, таким чином відсутня подія фактичного розрахунку, що позбавляє суд можливості здійснити перевірку обґрунтованості заявленої суми та надати приблизну оцінку розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні.

Враховуючи вказане, суд вважає, що вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за весь час прострочення повного розрахунку при звільненні є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає таке.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Тобто моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 16.07.2020 у справі № 822/3180/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 90425178) та від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 88027776).

При цьому Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач стверджує, що моральну шкоду йому спричинив саме факт ушкодження здоров`я, внаслідок чого він тривалий час знаходився на лікуванні, була порушена нормальна життєдіяльність, змінився звичайний спосіб життя, виникла втрата працездатності, що змушує позивача докладати значних зусиль для організації свого життя та спричиняє духовні та психічні страждання.

Таким чином, факт спричинення моральних страждань позивач пов`язує саме з фактом нанесення йому тілесних ушкоджень, який трапився 01.11.2016, а не з фактом несвоєчасного розрахунку при його звільненні.

Суд звертає увагу позивача на те, що предмет спору у цій справі пов`язаний не з фактом заподіяння позивачу тілесної шкоди, а з фактом несвоєчасної виплати йому належних при звільненні сум грошового забезпечення, внаслідок чого спричинення моральних страждань та, як наслідок, моральної шкоди, позивач має обґрунтовувати та пов`язувати саме з таким фактом несвоєчасного розрахунку.

Натомість, під час розгляду справи позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували зв`язок між духовними стражданнями, моральною шкодою та фактом несвоєчасного розрахунку при звільненні, що свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку

Фактично, доводи позивач зводяться виключно до тверджень про заподіяння йому відповідачем моральних страждань, однак жодного доказу в обґрунтування цих тверджень позивач не надає, натомість обґрунтовуючи моральну шкоду обставинами, які не входять до предмета доказування у цій справі.

На переконання суду не є достатнім лише тверджень позивача про завдання йому моральної шкоди для задоволення відповідної вимоги. Позивач обов`язково має надати суду докази наявності заподіяної йому відповідачем моральної шкоди, а також обґрунтувати її розмір та причинний зв`язок з поведінкою відповідача, оскільки у протилежному випадку існує загроза заявлення позивачами безпідставних та необґрунтованих вимог про стягнення моральної шкоди лише з посиланням на допущення відповідачем протиправної бездіяльності, та без надання доказів завдання такою бездіяльністю втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, а також пов`язаності таких втрат з діяльністю відповідача, якій надає оцінку суд в рамках конкретної справи.

Наведене, у свою чергу, суперечитиме положенням частини першої статті 77 КАС України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому суд зауважує, що згідно з частиною другою цієї ж статті на відповідача лише покладено обов`язок по доведенню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, а тому саме позивач має довести суду факт заподіяння йому моральної шкоди поведінкою відповідача.

Суд також звертає увагу позивача на положення частини першої статті 9 КАС України, якою визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Засади змагальності покладають на позивача обов`язок довести суду правомірність вимог, викладених у позовній заяві, зокрема, у даному випадку, щодо заподіяння моральної шкоди.

Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому відповідачем своєю поведінкою сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відсутні.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо посилання відповідача на порушення позивачем строків звернення до суду, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Суд зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі за контрактом, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Отже, в аспекті спірних правовідносин, Суд дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір у цій справі охоплюється застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці».

Подібну правову позицію було неодноразово висловлено Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2018 року в справі №815/4421/15, від 13 березня 2019 року у справі №807/363/18, від 25 квітня 2019 року у справі №804/496/18, від 26 червня 2019 року в справі №820/4748/17, від 22 травня 2020 року у справі №808/3200/17, від 29 вересня 2021 року у справі №160/8332/20 та інших.

Таким чином, звернення до суду з позовом у цій справі не обмежується будь-яким процесуальним строком.

Також суд визнає непереконливими твердження відповідача про необхідність сплати позивачем судового збору за звернення до суду з позовом у цій справі.

Так, згідно з положеннями статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються:

- позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі;

- учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Враховуючи наявність у позивача статусу учасника бойових дій, а також приймаючи до уваги те, що спір у цій справі стосується стягнення належного позивачеві грошового забезпечення, від сплати судового збору позивач звільнений.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 КАС України, суд

в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 своєчасно та у повному обсязі: грошового забезпечення за період з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017; підйомної допомоги; одноразової грошової допомоги при звільненні; грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік; грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки у 2016 та 2017 роках; грошової допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки; винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :

- грошове забезпечення за період з 19.11.2016 по 19.04.2017, з 07.06.2017 по 16.06.2017 та з 23.06.2017 по 22.08.2017;

- підйомну допомогу;

- одноразову грошову допомогу при звільненні;

- грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік;

- грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період з 2016 року по 2017 рік;

- грошову допомогу на оздоровлення за 2016 та 2017 роки;

- винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

4. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.