Справа № 463/8369/19
Суддя: Стрепко Н. Л.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №463/8369/19
Провадження №6-а/463/2/21
У Х В А Л А
судового засідання

29 листопада 2021 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань Онишкевича О.І.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника Райхеля Р.П.,

представників заінтересованої особи Арендач М.В.,

Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові заяву представника громадянина Таджикистану ОСОБА_1 ОСОБА_2 про припинення дії застави, повернення застави заставодавцю та скасування обмежень у справі за адміністративним позовом Львівського прикордонного загону (військова частина 2144) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) про продовження строку затримання з метою ідентифікації, -

в с т а н о в и в:

26 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Райхеля Р.П., що діяв на підставі ордеру серії ВС №1040582 від 9 жовтня 2020 року, про припинення дії застави та повернення застави у сумі 191 100 гривень ОСОБА_5 , яка була внесена ним за звільнення із умов несвободи заявника, а також про скасування всіх обмеження, які передбачаються ст. 289 КАС України та визначені постановою Восьмого апеляційного суду від 10 січня 2020 року у справі №857/13646/19.

Подану заяву мотивує тим, що 7 квітня 2019 року громадянин Таджикистану ОСОБА_6 був затриманий представниками Прикордонної варти Республіки Польща. 8 квітня 2019 року він був переданий на територію України та затриманий цього ж дня. 9 квітня 2019 року Личаківським районним судом було прийнято рішення про затримання останнього з метою ідентифікації. 28 травня 2019 року заявник звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак 18 червня 2019 року Головним управлінням ДМС України у Львівській області йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення даного питання. 19 червня 2019 року ОСОБА_1 було поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. 13 липня 2019 року останній оскаржив рішення ГУ ДМС України у Львівській області до ДМС України. 3 жовтня 2019 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова було частково задоволено позовні вимоги військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України та встановлено заставу у сумі 384 200 гривень з покладенням на ОСОБА_1 обов`язків, пов`язаних з особистим переміщенням. Заявникові надано п`ять днів на внесення застави. 11 жовтня 2019 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова повністю задоволено клопотання військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України та продовжено строк затримання терміном на 6 місяців з метою ідентифікації заявника через невнесення ним зазначеної суми застави. 9 грудня 2019 року Окружним адміністративним судом м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_7 до ДМС України щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 10 січня 2020 року Восьмим апеляційним адміністративним судом було частково задоволено вимоги апеляційної скарги заявника і встановлено йому заставу у розмірі 192 100 гривень та скасовано продовження терміну перебування на 6 місяців у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. 11 січня 2020 року громадянином України ОСОБА_5 була внесена застава за ОСОБА_6 і 14 січня 2020 року останній був звільнений з Волинського ПТПІ. Вважає, що на даний час немає підстав для подальшого перебування ОСОБА_6 під заставою, оскільки на він на території України знаходиться на законних підставах відповідно до законодавства про шукачів притулку. Окрім того вказує на те, що застава як запобіжний процесуальний захід має певні терміни, зокрема оскільки в рішенні суду не вказано тривалість такої, вважає, що таку слід рахувати за виключним періодом часу, на який відповідач заявляв клопотання у суді щодо продовження тримання ОСОБА_6 в умовах несвободи у Волинському ПТПІ, а саме: до 7 квітня 2020 року. Вважає, що строк застави не може перевищувати строку інших обмежувальних заходів із врахуванням можливості їх продовження та дотримання відповідної процедури. Звертає увагу на те, що Львівський прикордонний загін в липні 2020 року подав адміністративний позов про продовження строку застави заявнику, однак ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року такий було залишено без розгляду, а відтак строк шестимісячного обмежувального заходу закінчився, новий позов не поданий та не задоволений, а відтак вважає, що відсутні правові підстави для перебування заявника під заставою. Наголошує, що ОСОБА_6 жодного разу не порушив застави та вказує, що в рамках співпраці з уповноваженими органами України під час процедури його ідентифікації останній вживав всіх можливих заходів для отримання ідентифікуючих документів, зокрема було отримано свідоцтво про його народження, свідоцтво про народження його батьків, свідоцтво про шлюб, посвідчення водія. Вважає, що зазначені документи дозволяють ідентифікувати особу заявника і вказують на відсутність підстав для подальшого застосування такого забезпечувального засобу, як застава. Крім того, посилається на те, що ситуація з пандемією коронавірусу ставить під загрозу життя і несе небезпеку здоров`ю останнього, адже він змушений щотижнево з`являтися на відмітку до прикордонного загону, контактуючи з різними людьми, також змушений порушувати вимоги карантину та ізоляції. З урахуванням наведеного, просить подане клопотання задовольнити та припинити дію обов`язкового щотижневого прибування ОСОБА_3 до Львівського прикордонного загону.

Автоматизованою системою документообігу суду 26 жовтня 2020 року для розгляду даної заяви було визначено суддю Шеремету Г.І.

18 січня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи на підставі розпорядження керівника апарату з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи у зв`язку зі смертю головуючої судді Шеремети Г.І.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду для розгляду вказаної справи визначено суддю Головатого Р.Я.

19 січня 2021 року судом було скеровано представнику заявника ОСОБА_2 повідомлення про неможливість розгляду заяви у зв`язку зі скеруванням 29 грудня 2020 року матеріалів справи №463/8369/19 до Верховного Суду, а також з зазначенням того, що розгляд заяви відбуватиметься після повернення вказаної справи до Личаківського районного суду м. Львова.

22 квітня 2021 року на запит представника заявника Райхеля Р.П., що надійшов на адресу суду 21 квітня 2021 року, судом було скеровано на адресу останнього відповідь аналогічного змісту щодо неможливості розгляду заяви до повернення матеріалів основної справи до суду.

15 листопада 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи на підставі розпорядження керівника апарату у зв`язку з тим, що після повернення матеріалів справи №463/8369/19 з Верховного Суду в ході підготовки справи до розгляду було встановлено, що головуючим суддею у даній справі є ОСОБА_8 , а відтак заяву передано для розгляду такому.

В судовому засіданні 29 листопада 2021 року заявник та представник заявника Райхель Р.П. подану заяву підтримали з мотивів, викладених у такій, просили задовольнити. Представник заявника Райхель Р.П. додатково вказав, що заявнику було продовжено термін дії довідки про звернення за захистом в України №010810 до 16 січня 2022 року.

Представник заінтересованої особи Львівського прикордонного загону (ВЧ 2144) Західного РУ ДПС України - Мельник О.В., що діє на підставі довіреності №21/19244 від 4 серпня 2021 року, заяву заперечила та в задоволенні такої просила відмовити. Вказала, що наявні в матеріалах справи документи заявника їй стало відомо лише у даному судовому засіданні, такі останнім до органу прикордонної служби не надавались. Повідомила, що з врахуванням наявних документів заявник міг сам отримати документи, необхідні для повернення до країни походження. Зазначила, що нею надавався дозвіл на виїзд у м. Київ заявнику.

Щодо заходів для ідентифікації заявника повідомила, що з веб-порталу суду їм стало відомо про оскарження заявником рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Інструкції про порядок дій посадових осіб Державної прикордонної служби України та взаємодії з територіальними органами Державної міграційної служби України під час звернення іноземців чи осіб без громадянства із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №772 від 10 серпня 2016 року, орган охорони кордону не може здійснювати дії щодо ідентифікації заявника, оскільки зазначеними нормативними актами заборонено посадовим особам органів охорони державного кордону надавати будь-яка інформацію про шукачів захисту дипломатичним представництвам чи консульським установам держав, громадянами яких вони є.

Інший представник заінтересованої особи Арендач М.В., що діє на підставі довіреності №21/19252 від 4 серпня 2021 року, заяву також заперечила та просила відмовити в її задоволенні. Додатково вказала, що надані разом з заявою документи не є документами, які встановлюють його особу та надають йому право на виїзд з України, оскільки згідно з постановою Кабінету міністрів України №811 від 27 липня 2011 року документом, необхідним іноземцям для в`їзду в Україну та до іноземних держав є паспортний документ, що підтверджує громадянство, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд до держави або виїзд з неї і визнаний Україною.

Заслухавши думку учасників судового засідання, вивчивши матеріали заяви, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства, в тому числі застосування застави, визначені ст. 289 КАС України.
В судовому засіданні встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 3 жовтня 2019 року позов ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом п`яти робочих днів від дня ухвалення рішення, внести на відповідний рахунок заставу в розмірі 200 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 384 200 гривень. До моменту внесення застави ОСОБА_9 утримується у спеціально обладнаному для цих цілей приміщенні органу (підрозділу) охорони державного кордону, або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, та звільняється з нього у день надання позивачу підтвердних документів про внесення застави. Зобов`язано ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 : 1) щотижнево прибувати до уповноваженої особи Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби; 2) не відлучатися з м. Львова, без дозволу уповноваженої особи Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби; 3) невідкладно повідомляти уповноважену особу Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби про зміну свого місця проживання..
ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) було надано п`ять робочих днів для внесення визначеного судом розміру застави, однак станом на 11 жовтня 2019 року суду доказів внесення застави відповідачем надано не було, а тому ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2019 року клопотання представника ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина 2144) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України Мельник О.В. було задоволено та продовжено строк затримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення ідентифікації, в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні «Волинський» ДМС України (с. Журавичі Ківерцівського району Волинської області) на строк 6 (шість) місяців, а саме: до 15 год. 00 хв. 7 квітня 2020 року.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2020 року апеляційну скаргу громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) задоволено частково. Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 3 жовтня 2019 року у справі № 463/8369/19 скасовано та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військова частина НОМЕР_1 ) задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 протягом п`яти робочих днів від дня ухвалення рішення внести на відповідний рахунок заставу в розмірі 100 (ста) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 192 100 (сто дев`яносто дві тисячі сто) гривень 00 копійок. Визначено, що до моменту внесення застави ОСОБА_9 утримується у спеціально обладнаному для цих цілей приміщенні органу (підрозділу) охорони державного кордону, або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, та звільняється з нього у день надання позивачу підтвердних документів про внесення застави. Зобов`язано ОСОБА_3 у випадку внесення застави: 1) щотижнево прибувати до уповноваженої особи Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби; 2) не відлучатися з міста Львова без дозволу уповноваженої особи Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби; 3) невідкладно повідомляти уповноважену особу Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби про зміну свого місця проживання. Також зазначено, що дана постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2020 року, якою Саідджафарзоду Умедзоні зменшено розмір застави до 192 100 гривень, а також покладено на нього ряд обов`язків, набрала законної сили 10 січня 2020 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року відмовленов задоволенні заяви представника громадянина Таджикистану ОСОБА_1 ОСОБА_12 про повернення застави у даній справі. Зазначена відмова була мотивована судом передчасністю такого звернення, оскільки суд прийшов до висновку, щострок застави як запобіжного заходу триває шість місяців аналогічно зі строком затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/88800711).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2020 року вказану вище ухвалу залишено без змін. При цьому суд апеляційної інстанції також прийшов до висновку, що аналіз норм ч. 11 ст. 289 КАС України дає підстави для висновку, що строк застави як запобіжного заходу триває шість місяців та початок застосування до ОСОБА_3 застави слід рахувати з дня набрання законної сили постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду, тобто з 10 січня 2020 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року повторно відмовлено в задоволенні заяви громадянина Таджикистану ОСОБА_3 про припинення дії та повернення застави. Зазначено, що законодавець визначає строк дії та порядок продовження лише найбільш суворого запобіжного заходу у виді затримання, а оскільки ст. 289 КАС України не визначає жодного строку обмеження дії обраного судом заходу у виді застави чи можливості продовження дії вказаного заходу, то скасування застави можливе у випадку відсутності обставин, які стали підставою для її застосування судом. Вказано, що у даному випадку такою підставою є наявність оригіналу документу, який встановлює особу заявника та надає йому право на виїзд з України. Також в ході розгляду заяви встановлено, що заявник умисно перешкоджав його ідентифікації, оскільки таким було надано копії фіктивних документів щодо Узбецького громадянства, а також не надано логічних пояснень з приводу місця знаходження документів, що встановлюють його особу та неможливості надання їх представнику прикордонного загону (ІНФОРМАЦІЯ_5 ).
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року підтримано позицію суду першої інстанції та залишено без змін ухвалу від 14 липня 2020 року. Зокрема суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність покликання відповідача на те, що застава як запобіжний процесуальний захід має певні терміни, які необхідно обраховувати виходячи із строку визначеного ст. 289 КАС України, та зазначив, що у даному випадку підставою для припинення дії застави та повернення такої є наявність оригіналу документу, який встановлює особу заявника та надає йому право на виїзд з території України. Вказав, що застава є одним із способів забезпечення ідентифікації та/або забезпечення видворення такої особи за межі території України та полягає у внесенні цією особою або іншою фізичною чи юридичною особою (заставодавцем) відповідної суми коштів на спеціальний рахунок, вказаний спосіб забезпечення ідентифікації у відповідності до ст. 289 КАС України жодним чином не пов`язаний з іншим способом забезпечення ідентифікації - затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України, строк якого становить шість місяців, оскільки вказаною статтею щодо внесення застави не передбачено на який строк встановлюється такий спосіб забезпечення ідентифікації (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/91602855).
Постановою Верховного Суду від 2 вересня 2021 року залишено без задоволення касаційну скаргу громадянина Таджикистану ОСОБА_3 , а ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року - залишено без змін. Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення заяви про припинення дії застави та повернення застави, зазначивши, що доводи скаржника про те, що на даний час відсутні достатні підстави для застосування такого способу забезпечення ідентифікації, як застава, оскільки він 18 червня 2019 року звертався до Головного управління ДМС України у Львівській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також те, що застава як запобіжний процесуальний захід має певні терміни, які необхідно обраховувати виходячи із строку визначеного статтею 289 КАС України щодо затримання іноземців, Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки на момент розгляду заяви, обставини, які були підставою для застосування такого способу забезпечення ідентифікації як застава не відпали. При цьому суд звернув увагу на те, що, як встановлено судами попередніх інстанцій, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2020 року, яка набрала законної сили, встановлено факт незаконного перетину громадянином ОСОБА_13 державного кордону України, відсутність у нього документів, які підтверджують особу, та документів, які надають право на виїзд з України, а доводи скаржника не спростовують ні факту незаконного перебування відповідача на території України, ні факту відсутності у нього документів, що підтверджують особу та країну походження, ні наявності обставин, які унеможливлюють належну ідентифікацію особи для забезпечення видворення за межі території України (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/99329393).
Відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 4 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства, в тому числі застосування застави, визначені ст. 289 КАС України.
Так частина перша ст. 289 КАС України передбачає, що у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органом охорони державного кордону подається до місцевого загального суду як адміністративного суду позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
З наведеної норми вбачається, що покладення на іноземця обов`язку внесення застави судом здійснюється у разі відсутності в іноземця документа, що дає право на виїзд з України та у випадку вчинення таким порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців. При цьому, як вже зазначалось вище, наведені обставини стали підставою для винесення постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2020 року про визначення розміру застави та покладення обов`язків на заявника.
Відповідно до вимог ч. 6, 7 ст. 289 КАС України внесення застави полягає у внесенні іноземцем, особою без громадянства або іншою фізичною чи юридичною особою (заставодавцем) коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, протягом п`яти робочих днів з дня прийняття судом рішення про внесення застави.
З аналізу ст. 289 КАС України вбачається, що законодавець визначає строк дії та порядок продовження лише найбільш суворого запобіжного заходу у виді затримання. Дана стаття не визначає жодного строку обмеження дії обраного судом заходу у виді застави чи можливості продовження дії вказаного заходу, а відтак скасування застави можливе у випадку відсутності обставин, які стали підставою для її застосування судом, якою у даному випадку є наявність оригіналу документу, який встановлює особу заявника та надає йому право на виїзд з України. При цьому, як вже зазначалось вище, даний висновок підтримано Верховним Судом у постанові від 2 вересня 2021 року у даній справі, а згідно з п. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Окрім того відповідно до ч. 4 ст. 289 КАС України суд під час застосування застави та взяття на поруки письмово роз`яснює іноземцю або особі без громадянства покладені на нього обов`язки, зокрема: 1) прибувати до визначеної службової особи з установленою судом періодичністю; 2) не відлучатися з населеного пункту, в якому іноземець або особа без громадянства тимчасово перебуває, без дозволу визначеної службової особи; 3) невідкладно повідомляти визначену службову особу про зміну свого місця проживання. Виходячи з даної норми закону, застосування зазначених обов`язків є безальтернативним і нерозривно пов`язаним із запобіжним заходом у вигляді застави.
Відтак, враховуючи наведене вище, для припинення дії застави, покладених обов`язків, а також повернення сплаченої застави заставодавцю заявнику слід довести факт наявності оригіналу документу, який встановлює його особу та надає йому право на виїзд з України.
Так заявник посилається на те, що в ході його ідентифікації було отримано свідоцтво про його народження, свідоцтво про народження його батьків, свідоцтво про шлюб, посвідчення водія, на підтвердження чого останнім долучено копії таких до матеріалів заяви. Водночас, дані документи не надають заявнику право на виїзд з України, оскільки відповідно до пункту 2 Порядку забезпечення надання перевізникам, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення, та органам охорони державного кордону інформації про документи, необхідні пасажирам для в`їзду в Україну та до іноземних держав, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №811 від 27 липня 2011 року, документом, необхідним пасажирам (в тому числі іноземцям та особам без громадянства) для в`їзду в Україну та до іноземних держав, якщо інше не передбачено законодавством або міжнародними договорами України, є виданий уповноваженими державними органами України чи іншої держави або статутними організаціями ООН паспортний документ, що підтверджує громадянство, посвідчує особу пред`явника, дає право на в`їзд до держави або виїзд з неї і визнаний Україною.

При цьому судом не беруться до уваги покликання сторони заявника на те, що під час процедури його ідентифікації останній вживав всіх можливих заходів для отримання ідентифікуючих документів, оскільки в судовому засіданні з пояснень представників заінтересованої особи встановлено, що вказані вище документи не надавались останнім до органу прикордонної служби, доказів протилежного заявником суду не надано.

Окрім того в ході розгляду також встановлено, що заявником оскаржено рішення ДМС України про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак останній на даний час має статус особи, що звернулась за захистом в Україні та на нього поширюються положення п. 6 розділу І Інструкції про порядок дій посадових осіб Державної прикордонної служби України та взаємодії з територіальними органами Державної міграційної служби України під час звернення іноземців чи осіб без громадянства із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №772 від 10 серпня 2016 року, згідно з якими протягом часу перебування ОСОБА_3 в процедурі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посадові особами органів охорони державного кордону не можуть надавати будь-яку інформацію про нього дипломатичним представництвам чи консульським установам держав, громадянином якої він є, а відтак не можуть самостійно здійснювати процедуру його ідентифікації.

При цьому слід зазначити, що факт звернення заявника ОСОБА_3 за захистом в Україні не спростовує факту незаконного перетину ним державного кордону України та не надає йому права на законне перебування на території такої безстроково. Зокрема з наявної в матеріалах справи довідки про звернення за захистом, виданої останньому вбачається, що вказана довідка засвідчує законність перебування особи на території України лише на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.
Також з матеріалів справи вбачається, що заявник звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з порушенням строку, визначеного ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак суд розцінює такі дії особи, як зумисне затягування процедури його ідентифікації.

З врахуванням наведеного на даний час обставини, що були підставою застосування до ОСОБА_3 такого запобіжного заходу, як застава з покладенням ряду обов`язків, не змінились, а відтак відсутні підстави для скасування такої та визначених обов`язків, а також для повернення застави заставодавцю.
Окрім того щодо покликань заявника на те, що покладений на нього обов`язок з`являтися на відмітку до прикордонного загону ставить під загрозу його життя і несе небезпеку його здоров`ю у зв`язку з пандемією коронавірусу, оскільки він змушений порушувати вимоги карантину та ізоляції, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, на даний час всій території України до 31 грудня 2021 року установлено карантин постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 1236 від 9 грудня 2020 року зі змінами та доповненнями.
Разом з тим, п. 7 зазначеної вище постанови встановлено, що особами, які підлягають самоізоляції за рядом винятків є: особи, які мали контакт з пацієнтом з підтвердженим випадком COVID-19; особи з підозрою на інфікування або з підтвердженим діагнозом захворювання на COVID-19 у легкій формі за умови, що особа не потребує госпіталізації; особи, які перетинають державний кордон на в`їзд в Україну; особи, які прибувають з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя; особи з підтвердженим діагнозом COVID-19, виписані із закладу охорони здоров`я, до моменту одужання відповідно до галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я. З наведеного вбачається, що заявник ОСОБА_9 не входить до жодної з зазначених категорій, а відтак не потребує самоізоляції.
Відтак враховуючи те, що застава є запобіжним заходом, який застосовується до особи виключно в поєднанні з передбаченими ч. 4 ст. 289 КАС України обов`язками, порушення яких тягне за собою скасування застави, затримання особи та її поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строки застосування даного запобіжного заходу постановами Кабінету Міністрів України, винесеними для запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, чи будь-якими іншими законодавчими актами не зупинені, ОСОБА_14 не представлено суду будь-яких даних щодо наявності обставин, які унеможливлюють його щотижневе прибуття до уповноваженої особи Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби, а тому приходжу до висновку, що заява в цій частині також до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 242, 248, 256, 289, 294-297 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

в задоволенні заяви представника громадянина Таджикистану ОСОБА_7 ОСОБА_2 про припинення дії застави, повернення застави заставодавцю та скасування обмежень у справі за адміністративним позовом Львівського прикордонного загону (військова частина 2144) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) про продовження строку затримання з метою ідентифікації відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Заявник: ОСОБА_9 ( ОСОБА_11 ), місце тимчасового проживання: АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Суддя: Стрепко Н.Л.