Справа № 520/19819/21
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

29 листопада 2021 року № 520/19819/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кухар М.Д., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області (64309, вул. Гагаріна, 1, м. Ізюм, Ізюмський район, Харківська область, ) про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

-визнати неправомірною відмову Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, оформлену листом № 05-23/3129 від 17 вересня 2021 року щодо встановлення ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни встановленого зразка;

-зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати посвідчення особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни встановленого законодавством зразка.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що неправомірна відмова відповідача порушує право позивача на встановлення ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни встановленого зразка.

Ухвалою суду від 18.10.2021 відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачеві надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачу, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

Позивач надав відповідь на відзив у якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, дослідивши матеріали по суті справи доводи та докази на їх обґрунтування, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у 1986 році перебував у трудових відносинах з редакцією газети «Соціалістична Харківщина», на посаді кореспондента. На даний час редакція газети «Соціалістична Харківщина» ліквідована.

На підставі наказу редакції газети «Соціалістична Харківщина» № 113 від 13 червня 1986 року та розпоряджень начальника ЦО Київської області, позивач з основного місця роботи був відряджений до зони відчуження ЧАЕС.

У період часу з 17 по 24 червня 1986 року та з 28 вересня 1986 року по 07 жовтня 1986 року позивач, в складі невоєнізованого формування служби Цивільної оборони райкому партії м. Чорнобиля виконував фотонариси про Харків`ян, що працюють на ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та був задіяний у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідними довідками та іншими первинними документами.

Через дану тяжку і небезпечну для життя та здоров`я роботу, позивач частково втратив професійну здатність внаслідок чого став інвалідом 2 групи, захворювання якого пов`язано із роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджено відповідним експертним висновком № 2661 від 23 листопада 2020 року.

Позивач 06 вересня 2021 року звернувся до Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації із заявою про встановлення статусу інваліда війни та видачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни 2 групи встановленого зразка.

До заяви додано: експертний висновок № 2661 від 23 листопада 2020 року; наказ № 113 від 13 червня 1986 року; довідка зі штабу ЦО; почесна грамота від 05 жовтня 1986 року; довідка № 01-08/627 від 19 червня 2008 року; довідка № 01-08/845 від 13 серпня 2009 року.

Листом № 5-23/3129 від 17 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача.

Не погоджуючись з вказаним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.93 N 3551-XII (далі - Закон N 3551-XII), Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.94 N 302 (далі - Положення N 302).

В силу ст. 4 Закону N 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначений у ст. 7 Закону N 3551-XII.

Пунктом 9 частини другої статті 7 Закону N 3551-XII передбачено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно п. 2 Положення N 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до п. 10 Положення N 302 "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, в яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до п. 8 цього Положення.

Отже, з наведеного слідує, що статус інваліда війни з підстав, визначених у пункті 9 частини другої статті 7 Закону N 3551-XII, надається за наявності в особи сукупності таких обов`язкових умов:

1) залучення особи до складу формувань Цивільної оборони;

2) отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

При цьому, наділяючи осіб, які приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, правом на отримання статусу ветерана війни (інваліда війни), законодавець у Законі N 3551-XII та Положенні N 302 не визначив родових ознак формувань Цивільної оборони, на склад яких поширюються зазначені пільги, та/або переліку документів, які б підтверджували факт участі осіб у складі формувань ЦО. Тому, зазначені обставини підлягають встановленню в кожному випадку індивідуально, з урахуванням обставин справи.

Так, Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.76 N 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.75 N 90, було передбачено, що формування ЦО, у тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів з ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Суд звертає увагу на те, що позивачу встановлено інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Так, на підтвердження участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони позивачем надано експертний висновок № 2661 від 23 листопада 2020 року; наказ № 113 від 13 червня 1986 року; довідка зі штабу ЦО; почесна грамота від 05 жовтня 1986 року; довідка № 01-08/627 від 19 червня 2008 року; довідка № 01-08/845 від 13 серпня 2009 року.

У період часу з 17 по 24 червня 1986 року та з 28 вересня 1986 року по 07 жовтня 1986 року позивач, в складі невоєнізованого формування служби Цивільної оборони райкому партії м. Чорнобиля виконував фотонариси про Харків`ян, що працюють на ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та був задіяний у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Листом Всесоюзного промислового об`єднання з атомної енергетики "Союзатоменерго" від 06 грудня 1982 року N 672с визначено, що переведення роботи персоналу в структуру Цивільної оборони є обов`язковим при виникненні гіпотетичної аварії на атомній станції або введення періоду "Загальна готовність ЦО".

Отже, з системного аналізу матеріалів цієї справи вбачається, що позивач брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Таким чином, позивач відповідає наведеним вище обов`язковим умовам, сукупність яких є імперативною правовою підставою для надання статусу інваліда війни.

Відтак у позивача наявне право на встановлення статусу особи з інвалідністю відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачу відповідного посвідчення.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, відмова Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, оформлену листом № 05-23/3129 від 17 вересня 2021 року щодо встановлення ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни встановленого зразка є протиправною.

Щодо частини позовних вимог зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Вказана правова позиція суду викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №580/1617/19.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати посвідчення особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни встановленого законодавством зразка.

Розподіл судових витрат здійснюється в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-10, 13, 14, 77, 134, 139, 205, 242-246, 250, 255, 257-262, 293, 295, п.п.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області (64309, вул. Гагаріна, 1, м. Ізюм, Ізюмський район, Харківська область, ) про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, оформлену листом № 05-23/3129 від 17 вересня 2021 року щодо встановлення ОСОБА_1 статусу інваліда війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни встановленого зразка.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області (64309, вул. Гагаріна, 1, м. Ізюм, Ізюмський район, Харківська область, ) встановити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) статус інваліда війни та видати посвідчення особи з інвалідністю 2 групи внаслідок війни встановленого законодавством зразка.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Скарга може бути подана у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 29 листопада 2021 року.

Суддя Кухар М.Д.