Справа № 480/9496/21
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

29 листопада 2021 року Справа № 480/9496/21

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши в приміщенні суду в м. Суми матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Сумського окружного адміністративного суду 22.09.2021 звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якій просить:

1) визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах, що оформлена листом №35871/03.2-17 від 20.11.2019 на підставі рішення від 18.11.2019;

2) зобов`язати відповідача призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 5 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" - з дня подання позивачем заяви з відповідним переліком документів, тобто з 23.10.2019 року.

Ухвалою суду від 27.09.2021 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Однак, після відкриття провадження у справі судом з`ясовано, що позивачем порушено строки звернення до суду, у зв`язку з чим ухвалою суду від 09.11.2021 позов було залишено без руху та встановлено позивачу 10-денний строк з дня вручення йому ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків. Зокрема, позивача було зобов`язано надати суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з зазначенням поважності причин пропуску та доказів на їх підтвердження.

Так, у порядку усунення недоліків позовної заяви позивачем було подано заяву, в якій вказано, що позивач звернулася до Пенсійного фонду України в Сумській області 18.09.2018 за роз`ясненням її страхового пільгового стажу, у відповідь на яку позивача повідомлено, що її пільговий стаж складав 19 років 8 днів, тому позивач продовжила працювати для набуття необхідного в 20 років. У подальшому, 23.10.2019 позивач звернулася до відповідача за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах, однак у призначенні пенсії було відмовлено 18.11.2019 згідно листа ГУПФУ у Сумській області від 20.11.2019 за № 35871/03.2-17, а пільговий стаж, врахований відповідачем, був зазначений вже 3 роки 9 місяців 25 днів, у зв`язку з чим позивач продовжила працювати і звільнилась з відповідної посади 05.10.2020 р. за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, маючи вже відповідний пільговий стаж 21 р. 2 м. 3 дні. Листом ГУ ПФУ в Сумській області від 15.06.2021 відповідач знову відмовив у задоволенні вимог, посилаючись на ті ж підстави.

Таким чином, на протязі тривалого часу відповідач знаходив будь-які підстави щодо відмови позивачу у призначенні пенсії, постійно змінюючи свої вимоги - зменшував відповідний стаж, не враховував періоди пільгового стажу, в зв`язку з чим ОСОБА_1 продовжувала працювати на зазначеній посаді, сподіваючись на задоволення свого питання.

Також вказала, що 15.06.2021 звернулася за консультацією до юридичної служби, а до роз`яснення правових норм сама не могла розібратися в зазначених правових питаннях, які були належно розтлумачені Верховним Судом України в подібних спірних відносинах, про що мав би знати саме відповідач, здійснюючи свої повноваження та державну політику в законний спосіб, у тому числі враховуючи позицію вищої судової інстанції.

Крім цього, наголосила, що застосування строків звернення до адміністративного суду у спорах, що виникають із пенсійних правовідносин, не може слугувати меті відмови у захисті порушеного права (права на призначення пенсії за віком) та, відповідно, легалізації триваючого правопорушення з боку держави в особі компетентних органів.

Про це зазначила колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (справа № 1840/3344/18), розглянувши касаційну скаргу позивача на ухвали судів першої та апеляційної інстанцій про повернення позовної заяви у зв`язку із пропуском шестимісячного строку звернення до суду з адміністративним позовом до пенсійного органу про оскарження відмови у призначенні пенсії.

Крім того, відмітила, що починаючи з березня 2020 року і до цього часу в Україні діють карантинні заходи, під час яких позивач, боячись за стан здоров`я, не змогла належно з`ясувати правомірність відмови відповідача, проживаючи в сільській місцевості, не виїздила у район.

Інших заяв у порядку усунення недоліків позивачем не подано.

Перевіривши матеріали позову та подану позивачем заяву у порядку усунення недоліків, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".

Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

У той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а також дійшла висновку, що визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, важливо встановити той момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення її прав. У спорах, що виникають з органами ПФУ, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу ПФУ відповіді на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Тобто, початок перебігу строку звернення до адміністративного суду слід пов`язувати з датою отримання листа-відповіді, листа-роз`яснення від органу ПФУ на запит особи про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач оскаржує, правомірність відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах, що оформлена листом №35871/03.2-17 від 20.11.2019 на підставі рішення від 18.11.2019. Разом з тим, з позовом до суду звернулася лише 22.09.2021, тобто понад шестимісячний строк, встановлений ч.2 ст.122 КАС України, для звернення з позовом до суду. При цьому, у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач не заперечує того факту, що була обізнана про прийняття рішення відповідачем 18.11.2019, про яке дізналася з листа від 20.11.2019.

Пропуск строку звернення до суду обґрунтовує тим, що зверталася до відповідача за роз`ясненням причин непризначення пенсії, однак листом ГУ ПФУ в Сумській області від 15.06.2021 відповідач знову відмовив у задоволенні її вимог. Вказує, що 15.06.2021 зверталася за консультацією до юридичної служби, а до роз`яснення правових норм сама не могла розібратися в зазначених правових питаннях. Крім того, починаючи з березня 2020 року і до цього часу в Україні діють карантинні заходи, під час яких позивач, боячись за стан здоров`я, не змогла належно з`ясувати правомірність відмови відповідача, проживаючи в сільській місцевості, не виїздила у район.

Стосовно посилань позивача на встановлення карантинних заходів в Україні у зв`язку з поширенням на території України коронавірусу COVID-19, суд зазначає наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин.

З 12 березня 2020 року дія карантину на території України неодноразово продовжувалася та у зв`язку з чим встановлювалися певні обмеження для громадян, як то відвідування громадських місць, проведення масових заходів, проведення особистих прийомів громадян в усіх органах місцевого самоврядування, перевезення пасажирів у громадянському транспорті понад встановлену норму тощо.

Разом з тим, слід відмітити, що відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України (в редакції, чинній з 17.07.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

06.08.2020 року завершився 20-денний строк, протягом якого позивач мав право подати до суду заяву про продовження процесуального строку.

Таким чином, строк звернення до суду був продовжений на строк дії карантину в період з 12.03.2020 по 06.08.2020.

Однак, строк звернення до суду, який закінчився у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України та під час дії пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України підлягає поновленню лише за наявності двох умов: 1) якщо причини його пропуску є поважними; 2) вказані причини є такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

При цьому граматичне тлумачення пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що наявність сполучника "і" вказує на обов`язкову наявність двох вищенаведених умов.

Таким чином, виходячи з наведених законодавчих приписів сам факт встановлення карантину та певних обмежень для громадян, на чому наполягає позивач не може слугувати причиною для поновлення процесуального строку звернення до суду, а можливість поновлення процесуального строку визначається у взаємозв`язку зі встановленням поважності причин пропуску строку та їх зумовленості обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Отже, вказані обставини також не є самостійними причинами пропуску строку звернення до суду, яку треба визнавати поважною.

До того ж, вказані обставини не перешкоджали позивачу звернутися до суду (чи за правовою допомогою за наданням їй юридичної консультації) засобами поштового зв`язку або ж через уповноваженого представника у строк, визначений КАС України для звернення до суду.

При цьому, посилання позивача на встановлення карантинних заходів в Україні у зв`язку з поширенням на території України коронавірусу COVID-19 є необґрунтованими в частині неможливості звернення до суду у строк з листопада 2019 року (як позивач дізналася про порушення своїх прав) до встановлення на усій території України карантину, а саме, до 12 березня 2020 року.

Відтак, враховуючи обізнаність позивача про прийняття відповідачем рішення від 18.11.2019 про відмову у призначенні пенсії, про яке вона дізналася з листа відповідача від 20.11.2019, що нею не заперечується у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду, а відтак і про порушення своїх прав, суд приходить до висновку про необґрунтованість посилань ОСОБА_1 на те, що вона лише з листа-роз`яснення відповідача від 15.06.2021 дізналася про причини непризначення їй пенсії.

Щодо посилань позивача в обґрунтування пропуску строку звернення до суду на вчинення відповідачем триваючого правопорушення стосовно відмови позивачу у призначенні пенсії з різних підстав та на постанову Верховного Суду № 1840/3344/18, в якій йдеться про застосування строків звернення до адміністративного суду у спорах, що виникають із пенсійних правовідносин, суд зазначає наступне.

Так, дійсно, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 18.02.2020 у справі №1840/3344/18 було переглянуто ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року про повернення позовної заяви позивачу у зв`язку з пропущенням 6-місячного строку звернення до суду. У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права (права на призначення пенсії за віком), легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

Колегія суддів Верховного Суду врахувала, що подаючи 3 липня 2017 року до відповідача заяву про призначення пенсії, а також звертаючись до суду із позовними заявами про оскарження бездіяльності відповідача щодо розгляду його заяви (у справі №1840/2589/18 та у справі 1840/2834/18), позивач проявив дійсну волю щодо реалізації гарантованого конституцією права на соціальний захист та в подальшому свою незгоду з рішенням відповідного суб`єкта владних повноважень, а також намір оскаржити таке рішення в порядку адміністративного судочинства.

Тобто, до звернення позивача з позовом до суду у справі №1840/2834/18, позивач вже звертався до суду у справі №1840/2589/18, та виходячи з цих обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що порушення з боку відповідача є триваючим та відносини щодо реалізації конституційного права на соціальний захист у старості між позивачем та пенсійним органом виникли з моменту отримання останнім заяви позивача про призначення пенсії за віком, виходячи із змісту конституційного права на соціальних захист зазначені відносини є триваючими, оскільки право на пенсію гарантується державою, є довічним і не може бути обмеженим неправомірними діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Предметом розгляду у даній же справі є правомірність відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах, що оформлена листом №35871/03.2-17 від 20.11.2019 на підставі рішення від 18.11.2019. Тобто, позивач 23.10.2019 вперше звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії, однак рішенням від 18.11.2019 у призначенні пенсії їй було відмовлено. Та лише більш ніж як через півтора року позивач почала вчиняти дії щодо захисту свого порушеного права, як то звернулася до юридичної консультації за правовою допомогою, звернулася до відповідача із роз`ясненням.

Після прийняття відповідачем рішення від 18.11.2019 за результатом розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 23.10.2019, позивач не подавала будь-яких інших заяв до відповідача, в задоволенні яких було відмовлено чи взагалі не здійснено розгляд таких заяв, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що відповідач як суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) стосовно позивача, чим порушує його/її право на соціальних захист - пенсійне забезпечення, а відтак відсутні і підстави вважати дії відповідача у даній справі триваючим порушенням, відповідно застосувати правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.02.2020 у справі №1840/3344/18.

Крім того, судом враховано висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19, відповідно до якого:

« 1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів;

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо».

При цьому, у даній постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду відступила від висновків, викладених у постановах щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Відтак, посилання позивача в обґрунтування причин пропуску строку звернення на постанову Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 1840/3344/18 є безпідставними та не приймаються судом до уваги.

Крім того, суд також наголошує, що у справі Європейського суду з прав людини "Стаббігс та інші проти Великобританії" визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі "Мушта проти України" нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України" ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Таким чином, дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Крім того, інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Таким чином, суд зазначає, що доводи, викладені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду з даною позовною заявою, є безпідставними. В даному випадку, позивачем було пропущено шестимісячний строк звернення до суду, при цьому належних доказів поважності причин пропуску такого строку позивачем суду не надано.

Будь-яких інших заяв чи доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду станом на сьогодні позивачем не надано.

Відповідно до ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного вище, вбачається необхідним позовну заяву залишити без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 240, 248, 293, 295, пп.15.5 Розділу VІІ "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головне Управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя І.Г. Шевченко