Справа № 160/14115/21
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -
17 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в якому просить суд:
- скасувати рішення комісії Міністерства Юстиції України Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань від 13.04.2021 року в частині відмови позивачу у переведенні із сектору максимального рівня безпеки при Державній установі "Криворізька установа виконання покарань (№3)" до сектору максимального рівня безпеки при Державній установі "Бахмутська установа виконання покарань (№6);
- зобов`язати комісію Міністерства Юстиції України Південно-Східного міжрегіональне управління в м. Дніпро, повторно розглянути клопотання позивача щодо переведення до іншої установи виконання покарань.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до вироку Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.11.2012 року його визнано винним у вчиненні злочину передбаченого п. п.2, 4, 13 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Відповідно до рішення комісії з питань розподілу, направлення та переведення осіб засуджених до позбавлення волі, ОСОБА_1 визначено колонію максимального рівня безпеки КУВП-3 від 2014 року. Зазначив, що у період часу з 2014 року по 2021 рік, позивач п`ять разів звертався до комісії з питань розподілу, направлення та переведення осіб засуджених до позбавлення волі. 22 березня 2021 року позивач останній раз через адміністрацію КУВП-3 звернувся до міжрегіональної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в якій просив направити його для подальшого відбування покарання за місцем мешкання цивільної дружини - ОСОБА_2 до Установи виконання покарання № 6м. Бахмут Донецької області. Витягом з протоколу № 13 (переведення) від 13.04.2021 засідання міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань вбачається, що засудженому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено в переведенні для подальшого відбування покарання з сектору максимального рівня безпеки при державній установі "Криворізька установа виконання покарань (№ 3)" до сектору максимального рівня безпеки при державній установі «Бахмутська установа виконання покарань (№6)" у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених ч. 2 ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
05.10.2021 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що 22.03.2021 року від ОСОБА_1 до голови міжрегіональної комісії з виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції надійшло клопотання про здійснення переводу до Державної установи "Бахмутська установа виконання покарань (№6)", як установи яка розташована в районі де проживає його цивільна дружина ОСОБА_2 . Наголосив, що позивач у своєму клопотанні не зазначив жодних виняткових обставин які перешкоджають його подальшому перебуванню в державній установі "Криворізька установа виконання покарань (№3)". 13.04.2021 року міжрегіональною комісією з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції було прийнято рішення про відмову засудженому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у переведенні для подальшого відбування покарань з сектору максимального рівня безпеки при державній установі "Криворізька установа виконання покарань (№3)" до сектору максимального рівня безпеки при державній установі "Бахмутська установа виконання покарань (№6)", у зв`язку з відсутністю підстав передбачених ч.2 ст.93 Кримінально-виконавчого кодексу України. Відповідач зауважив, що своє клопотання від 22.03.2021 року ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що Державна установа "Бахмутська установа виконання покарань (№6)" розташована в районі де проживає ОСОБА_2 , з якою він в майбутньому має намір створити сім`ю, та яку називає своєю "цивільною дружиною". Між тим, відповідач зазначає, що Сімейний кодекс України не містить такого поняття як цивільний шлюб. Натомість, містить поняття жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі (ст.74, 91 Сімейного кодексу України). Зазначив, що матеріали які були направлені до Міжрегіонального управління з державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3)" листом від 26.03.2021 №3/5-951 взагалі не містили відомостей які, б свідчили, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 є чоловіком та жінкою, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі. Зауважив, що у матеріалах, які були направлені державною установою "Криворізька установа виконання покарань (№3)" вищезазначеним листом, наявна копія першої, другої, десятої, одинадцятої сторінок паспорта громадянки ОСОБА_2 . Так на десятій сторінці паспорта міститься штамп про укладений шлюб з ОСОБА_3 . Звернув увагу, що станом на сьогоднішній день ОСОБА_1 перебуває в державній установі «Херсонський слідчий ізолятор». Таким чином, Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції не повноважне розглядати питання щодо переведення ОСОБА_1 з державної установи "Криворізька установа виконання покарань (№3)" до державної установи "Бахмутська установа виконання покарань (№6)".
11.10.2021 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції свідомо позбавляє його права на достатній рівень «Ресоціалізації», «налагодження сімейного життя». Звернув увагу на те, що місце проживання до засудження, є АДРЕСА_1 , а не Дніпропетровська область м. Кривий Ріг. Крім того, позивач зазначив, що ОСОБА_2 не перебуває у шлюбі з громадянином ОСОБА_3 , та на момент подання клопотання про переведення цей шлюб було розірвано (заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 липня 2019 року, справа № 428/6193/19, провадження № 2/428/1842/2019.) Зауважив, що станом на день подання відповіді на відзив позивач перебуває у Державній установі "Херсонський слідчий ізолятор" тимчасово, лише для розгляду скарги у суді.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.11.2012 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого п.п.2, 4, 13 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 01.03.2016 року.
22.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся через адміністрацію КУВП-3 до міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічною позбавлення волі, арешту та обмеження волі,їх направлення і переведення для відбування покарання Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань, з заявою в якій просив направити його для подальшого відбування покарання за місцем мешкання цивільної дружини - ОСОБА_2 до Установи виконання покарання № 6 м. Бахмут Донецької області.
З Витягу з протоколу № 13 (переведення) від 13.04.2021 засідання міжрегіональної комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічною позбавлення волі, арешту та обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, щодо переведення осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, арешту та обмеження волі, до установ виконання покарань вбачається, що засудженому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено в переведенні для подальшого відбування покарання з сектору максимального рівня безпеки при державній установі "Криворізька установа виконання покарань (№ 3)" до сектору максимального рівня безпеки при державній установі «Бахмутська установа виконання покарань (№6)" у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених ч. 2 ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.
Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України №1129-VI від 11 липня 2003 року (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Відповідно до частини 2 статті 7 КВК України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (ч. 4 ст. 7 КВК України).
Положенням абзацу 3 частини 1 статті 8 КВК України передбачено, що засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.
Згідно з частини 6 статті 57 КВК України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.
Відповідно до положень ст. 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
Відповідно до пункту 3 розділу І Положення: близькі родичі та члени сім`ї - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Начальник Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України затверджує склад центральної комісії та призначає голову і заступника голови комісії. Головою центральної комісії призначається перший заступник начальника Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України.
Секретар центральної комісії обирається з числа присутніх членів комісії більшістю голосів членів комісії.
Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України;.
Формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.
Міжрегіональна та центральна комісії мають право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, СІЗО та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.
Рішення центральної комісії може бути оскаржене до суду у порядку, передбаченому законодавством України(п..5 4 розділу VІ Положення № 266/30134)

Контроль за діяльністю міжрегіональної комісії покладається на керівника міжрегіонального управління. Контроль за діяльністю центральної комісії покладається на начальника Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України (п.1,2 розділу VIІ Положення № 266/30134).

Отже, переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань.

Відповідно до ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту 17.1 Європейських пенітенціарних правил по можливості, ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Таким чином, переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії.

В той же час, порядок переведення засуджених врегульовано Положенням про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року № 680/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року № 265/30133 (далі - Положення № 266/30133)

Зокрема, п. 2 розділу ІV Положення № 266/30133 передбачено, що Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого» здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім`ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. Клопотання подається через адміністрацію установи виконання покарань, що здійснює виконання кримінальних покарань, до центральної комісії.

У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів та членів сім`ї засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім`ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім`ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

До свідоцтва про народження дитини засудженого додатково додаються довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини та інформація служби у справах дітей за місцем проживання дитини та за місцем проживання засудженого про позбавлення або поновлення його батьківських прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем дотримано вимоги до оформлення клопотання про переведення, що також не заперечується стороною відповідача.

В матеріалах справи наявна довідка від 23.03.2021 року, видана Державною установою «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)», з якої вбачається, що засуджений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 14.02.2014 р. по теперішній час відбуває покарання у секторі максимального рівня безпеки Криворізької установи виконання покарань №3. За вказаний період відбування покарання зарекомендував себе негативно, має двадцять вісім стягнень, які погашені за плином часу, що також підтверджується характеристикою засудженого, та довідкою про заохочення та наявні стягнення за період з 28.09.2011р. по 20.06.2018р. На оперативно-профілактичному обліку у державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)» не перебуває.

Доказів на підтвердження винятковості обставин, що зумовлюють необхідність переведення позивача матеріали справи не містять.

Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні відомості, які свідчать, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 є чоловіком та дружиною, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, але не перебувають у шлюбі.

Крім того, на переконання суду, сам по собі факт віддаленості місця проживання ОСОБА_2 , яку позивач називає «цивільною дружиною» від місця його відбування покарання не є винятковою обставиною, що перешкоджає подальшому перебуванню ОСОБА_1 у Державній установі «Криворізька установа виконання покарань №3», інших доказів на підтвердження винятковості обставин, що зумовлюють необхідність переведення позивача ним не надано.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги те, що позивачем не наведено виняткових обставин, які перешкоджають його подальшому перебуванню в Державній установі «Криворізька установа виконання покарань №3», суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні належні правові підстави для задоволення клопотання позивача та переведення його до Установи виконання покарання № 6 м. Бахмут Донецької області для подальшого відбування покарання.

Зважаючи на викладене у сукупності, суд вважає, що рішення відповідача про відмову у переведенні ОСОБА_1 для відбування покарання до Установи виконання покарання № 6м. Бахмут Донецької області є правомірним та обґрунтованим, оскільки підстави, передбачені ч. 2 ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України для переведення, відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду вищевикладене та враховуючи, що позивачем не доведено обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України, суд приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 72-77, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник