Справа № 600/3217/21-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/3217/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Чернівецькій області (відповідач) з такими позовними вимогами:

визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану позивачем щорічну оплачувану чергову відпустку за період 2015-2020 роки, а саме за шість років вимушеного прогулу, у кількості 270 діб;

зобов`язати Ліквідаційну комісію УМВС України в Чернівецькій області виплатити грошову компенсацію за невикористану ОСОБА_1 щорічну оплачувану чергову відпустку за період 2015-2020 роки у кількості 270 діб у розмірі урахуванням середнього заробітку позивача за відповідні роки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.10.2020 року наказом голови ліквідаційної комісії УМІЗС України в Чернівецькій області №6 позивач звільнений із органів внутрішніх справ у запас збройних сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів), з посади заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління, з 05 жовтня 2020 року.

Однак, в день звільнення з ОВС відповідачем не було здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані щорічні основні оплачувані відпустки за період з 1 січня 2015-31 грудня 2020 роки у кількості 45 діб за кожний рік, всього за шість років - 270 діб, у розмірі виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

26.03.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання відомостей про те чи було здійснене нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічних основних оплачуваних відпусток за вказаний період часу. В разі не здійснення такого нарахування та виплати грошової компенсації, просив здійснити відповідні дії. Відповідач листом №Ст/51 від 09.04.2021 року неправомірно відмовив позивачу у виплаті компенсації.

Позивач зазначив, що відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Велика Палата Верховного Суду у справі №620/4218/18 дійшла висновку, що у випадку звільнення військовослужбовця, йому виплачується компенсація за всі невикористанні ним відпустки, передбаченні ст. 16-2 Закону України "Про відпустки" та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". При цьому право на отримання таких виплат не обмежується будь-яким строком.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що поновлений з 07.11.2015 працівник міліції на неіснуючій посаді не проходив та не міг проходити службу, як особа начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також виконувати службові обов`язки за посадою, оскільки з 07.11.2015 Закон України "Про міліцію" втратив чинність, ліквідовані територіальні органи МВС не забезпечували виконання визначених законом функцій, а посади в цих органах в установленому порядку було ліквідовано.

Крім того слід відмітити, що згідно даних ЄРАУ, які містяться у публічному доступі, Позивач з 18.09.2015 року та по сьогоднішній день здійснював адвокатську діяльність.

Вказану діяльність позивач не зупиняв та не припиняв, а отже і не міг виконувати обов`язки за посадою, в тому числі і після поновлення на посаді на підставі рішення Чернівецького окружного адміністративного суду вiд 01.07.2020 року по справі 824/3161/14-а.

Згідно абз. 2 п. 56 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Отже, спеціальним законодавством чітко визначено, що позивачу підлягає виплата грошової компенсації виключно за невикористану відпустку в році звільнення.

При цьому у зв`язку з урегульованістю вказаного питання нормами спеціального законодавства, положення трудового законодавства (зокрема КЗпП України) не підлягають до застосування до спірних правовідносин як і правові висновки Верховного суду з приводу застосування таких норм.

Вказана компенсація позивачу була виплачена, що підтверджується інформацією доданою до листа-відповіді УМВС від 09.04.2021. При цьому позивачем не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження його власного обрахунку кількості днiв невикористаної відпустки.

Ухвалою суду від 16.07.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , виданий 02.11.2018 року, орган, що видав - 7310 (а.с. 9).

Як слідує з матеріалів справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ.

Зокрема, наказом Міністра внутрішніх справ України від 28.12.2012 року № 1154 о/с призначено підполковника міліції Сухара В.В. першим заступником начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальником слідчого управління.

Наказом Міністра внутрішніх справ України від 27.10.2014 року № 2239 о/с відповідно до п. п. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року № 1682-VII та пунктом 62 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ - звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із поставленням на військовий облік) полковника міліції ОСОБА_1 , першого заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління.

Вважаючи звільнення протиправним, позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду 01 липня 2020 року по справі 824/3161/14-а, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2020 року, позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ від 27 жовтня 2014 року № 2239 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління.

Поновлено полковника міліції ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління з 28 жовтня 2014 року.

Стягнуто з Управління МВС України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2014 року по 01.07.2020 року.

14.07.2020 року наказом Міністра внутрішніх справ України № 528 о/с на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року у справі № 824/3161/14-а полковника міліції ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління з 28.10.2014 року.

Наказом Управління МВС України в Чернівецькій області від 05.10.2020 року №6, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас збройних сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) полковника міліції ОСОБА_1 (М-43851), заступника начальника Управління МВС України в Чернівецькій області - начальника слідчого управління, з 05 жовтня 2020 року (а.с. 10).

26.03.2021 року позивач звернувся до голови Ліквідаційної Комісії УМВС України в Чернівецькій області Федорюку Г.Й. із заявою в якій просив, у разі нездійснення Ліквідаційною Комісією УМВС України в Чернівецькій області виплат у вигляді компенсації, провести її обчислення та виплату в порядку, встановленому законодавством (а.с. 11-12).

У відповідь на вищевказане звернення, відповідач листом від 09.04.2021 року №Ст/51 повідомив позивача, що в період з 01.01.2014 року по 06.11.2015 року першому заступнику начальника УМВС України у Чернівецькій області - начальнику слідчого управління надано компенсацій: за невикористану відпустку при звільненні з органів внутрішніх справ в сумі 16904,33 грн, а також нараховано матеріальну допомогу для оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за період з 01.01.2014 по 06.11.2015 в сумі 26929,57 грн.

Відповідно до Інформації заступника голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області позивачу нараховано компенсації за невикористану відпустку при звільненні з органів внутрішніх справ на загальну суму 16904,33 грн, в тому числі:

- за період з січня 2014 року по листопад 2014 року - 5950,70 грн;

- за період з січня 2015 року по листопад 2015 року - 10953,63 грн (а.с. 14).

Відповідно до Інформації заступника голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області позивачу нараховано матеріальної допомоги для оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань на загальну суму 26929,57 грн, в тому числі:

- на оздоровлення за 2014 рік - 9074,81 грн;

- для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік - 7691,60 грн;

- для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік - 10163,16 грн (а.с. 15).

Наказом Управління МВС України в Чернівецькій області від 29.10.2020 року №12 "По особовому складу" наказано вважати: вислугу в органах внутрішніх справ станом на 05 жовтня 2020 року полковника міліції ОСОБА_1 (М-043851), першого заступника начальника УМВС - начальника слідчого управління, звільненого з МВС наказом ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області від 05.10.2020 року № 6: календарну - 24 роки 09 місяців 04 дні. Підстава: постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2020 року у справі №824/3161/14-а (а.с. 16).

Вважаючи протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області щодо невиплати грошової компенсації за невикористану позивачем щорічну оплачувану чергову відпустку за період 2015-2020 роки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, стосовно невиплати грошової компенсації за невикористану позивачем щорічної оплачуваної чергової відпустки за період 2015-2020 роки, суд зазначає наступне.

Правовідносини, пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби в органах внутрішніх справ, регулювались Законом України "Про міліцію", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 та іншими нормативно-правовими актами, які були чинними на час спірних взаємовідносин.

Згідно ст. 16 Закону України "Про міліцію", чинному на час спірних взаємовідносин, особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та звільнений з органів внутрішніх справ через скорочення штату.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 затверджено положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення №114), яке визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Відповідно до п. 49 Положення №114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

За приписами п.51 Положення №114, тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

Відповідно до п. 56 Положення №114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Крім того, відповідно до п. п. 3.4.8 Наказу МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", який втратив чинність на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ №1131 від 31.10.2016 року, за бажанням особи їй надається чергова відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку в разі звільнення з органів внутрішніх справ відповідно до законодавства.

Таким чином, Положенням №114 передбачено грошову компенсацію за невикористану відпустку лише в році звільнення.

Разом з цим, суд зазначає, що Положенням №114 врегульовано виплату грошової компенсації поліцейським за невикористану відпустку в році звільнення, проте не врегульовано виплати грошової компенсації за невикористані відпустки в попередніх роках до року звільнення.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, до спірних правовідносин перш за все необхідно застосовувати положення спеціального законодавства. Проте, у випадку неврегульованості певних правовідносин, останнім необхідно застосовувати загальні норми трудового законодавства, зокрема, ті, що містяться у Кодексі законів про працю України.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Закон України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96 (далі - Закон №504/96) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96 установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 9 Закону №504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка.

До стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховується також час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з чинним законодавством зберігалося місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або перебуванням на іншій роботі).

Суд звертає увагу відповідача на те, що вiдповiдно до п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП і ст.9 Закону №504/96-ВР час, коли працiвник фактично не працював, але за ним згiдно iз законодавством зберiгалися мiсце роботи (посада) та заробiтна плата повнiстю або частково (в тому числi час оплаченого-вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звiльненням або переведенням на iншу роботу), включається до стажу, що дає право на щорiчну вiдпустку.

З наведеного слідує, що час вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника включається до стажу, що дає право на щорiчну вiдпустку.

Згідно зі статтею 10 Закону №504/96-ВР щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року (частина четверта). Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві (частина п`ята). Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року (частина дев`ята). Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку (частина десята). Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну (частина одинадцята).

За правилами ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР та ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом України "Про відпустки" (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Аналіз зазначених норм права свідчить, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки при незаконному звільненні з роботи не може позбавити гарантованого права на відпочинок поновленого на роботі працівника, який виявив бажання скористатися цим правом.

Таким чином, незаконне звільнення жодним чином не може впливати на реалізацію права позивача на відпустку та позбавити його права на отримання відпустки за періоди, в яких він таким правом не скористався з незалежних від його волі причин.

Доводи відповідача зазначений висновок не спростовують.

Суд відзначає, що внаслідок звільнення позивача, визнаного судом протиправним, позивач не використав відпустку за 2015-2020 роки, належні та допустимі докази отримання ним компенсації за невикористані дні відпустки за цей період відповідачем суду не надані.

З огляду на зазначене, суд дійшов до висновку про те, що відмова відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015-2020 роки є протиправною та такою, що грубо порушує законні права та інтереси позивача.

Між тим, суд відзначає, що в даних спірних правовідносинах судом не встановлено між сторонами справи спору щодо кількості днів не використаної позивачем відпустки та сум компенсацій не використаної позивачем відпустки, а є спір про право позивача на грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015-2020 роки, довідки з розрахунком кількості днів не використаної позивачем відпустки з урахування вислуги років за вказаний період сторонами суду не надано, а тому, за даних обставин, належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за 2015-2020 роки.

При цьому суд звертає увагу на те, що для визначення суми компенсації за невикористані дні відпустки необхідно застосувати положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Суд також зазначає, що відсутність в наказі про звільнення відомостей про виплату позивачу компенсації за невикористані дні відпустки минулих періодів не позбавляє його права на отримання відповідної гарантованої трудовим законодавством компенсації, тому жодним чином не впливають на результат розгляду даної справи. Крім того, відповідач наділений повноваженнями на самостійне внесення змін до наказу про звільнення позивача щодо кількості діб невикористаної відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи задоволення основних позовних вимог, щодо яких фактично виник спір, то у відповідності до приписів статті 139 КАС України на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 908,00 грн.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану позивачем щорічну оплачувану чергову відпустку за 2015-2020 роки.

3. Зобов`язати Ліквідаційну комісію УМВС України в Чернівецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну оплачувану чергову відпустку за 2015-2020 роки.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Чернівецькій області судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп., сплачений згідно квитанції від 09.07.2021 року.

5. В задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач - Ліквідаційна комісія Управління МВС України в Чернівецькій області (, вул. Головна, 24, м. Чернівці, Чернівецька область, 58002).

Суддя В.О. Григораш