Справа № 400/2116/21
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/2116/21

Категорія: 106030000 Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Черкасовій Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Первомайської районної ради Миколаївської області, Голови Первомайської районної ради Миколаївської області Порхун Алєсі Федорівни про визнання протиправним та скасування розпорядження № 70-рк від 04.03.21 р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Первомайської районної ради Миколаївської області, Голови Первомайської районної ради Миколаївської області ОСОБА_2 , в якому просить:

визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Первомайської районної ради Миколаївської області № 70-рк від 04.03.2021 року Про звільнення ОСОБА_1 ;

поновити позивача на роботі на посаді керуючого справами Первомайської районної ради Миколаївської області;

стягнути середній заробітку за час вимушеного прогулу з наступного дня після звільнення (з 05.03.2021 року) до дня поновлення на роботі та моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що розпорядженням №70-рк голови районної ради від 04.03.2021р. позивача звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Позивач вважає, що таке звільнення є незаконним, оскільки остання виконувала успішно покладені на неї функції та завдання, до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, а саме звільнення відбулось з порушенням вимог чинного законодавства та з порушенням процедури звільнення. На думку позивача, обставини, які мали місце перед звільнення позивача у своїй сукупності свідчать про те, що в Первомайській районній раді не мало місця ні реорганізація, ні ліквідація, ні скорочення. Всі рішення та дії відповідача свідчать лише про той факт, що відповідач мав на меті під будь-яким вигаданим приводом звільнити певну кількість працівників. Згідно рішення районної ради №2 від 18.12.2020р. питання про скорочення чисельності або штату Первомайської районної ради, як таке не вирішувалось взагалі, як і не вирішувалось питання про реорганізацію райради. Скорочення посади позивача повинно бути достатньо мотивоване, обґрунтоване та доцільне. Між тим, позивач вважає, що її посада 18.12.2020р. просто пропала з штатного розпису, оскільки згідно вказаного вище рішення райради від 18.12.2020р. відсутнє будь-яке обґрунтування та фіксація такої процедури як скорочення, що вимагається законодавством. Крім того, позивач вказала в позові, що профспілковим комітетом 16.01.2021р. не надано згоди за звільнення працівників, в тому числі й ОСОБА_1 . Позивач вважає, що відповідач порушив вимоги ст..49-2 КЗпП України та спричинив останній моральну шкоду звільнивши з займаної посади.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Первомайської районної ради Миколаївської області, Голови Первомайської районної ради Миколаївської області ОСОБА_2 (- відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначається, що відповідач повинен був запропонувати позивачці всі наявні в його розпорядженні вакантні посади, а не тільки за вибором роботодавця. При цьому також вказує на необґрунтованість висновку суду першої інстанції в частині того, що враховуючи необґрунтованість та упередженість винесеної відмови, роботодавець в межах чинного законодавства скористався своїм правом звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Водночас, профспілковим комітетом 16.01.2021р. не надано згоди за звільнення працівників, в тому числі й ОСОБА_1 . Також вказує на те, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, а має самостійне юридичне значення та здійснюється у обраний позивачем спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 24.10.2016р. працювала в Первомайській районній раді Миколаївської області на посаді головного спеціаліста з кадрової роботи райради, де останній було присвоєно 15 ранг 7 посадової категорії відповідно до Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування.

З 16.08.2017 року позивач була переведена на посаду начальника загального відділу Первомайської райради та присвоєно 13 ранг 6 посадової категорії відповідно до Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування.

23.11.2018 року ОСОБА_1 переведена на посаду керуючого справами Первомайської районної ради та відповідно присвоєно 11 ранг 5 посадової категорії відповідно до Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування.

21.06.2019 року позивачу присвоєно 10 ранг 5 посадової категорії відповідно до Закону України Про службу в органах місцевого самоврядування.

04.03.2021 року головою районної ради видано розпорядження № 70-рк, яким ОСОБА_1 звільнено з 04.03.2021 року із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

В подальшому, розпорядженням голови райради № 75-рк від 04.03.2021 року внесено зміни до розпорядження голови райради № 71-рк від 04.03.2021 року, відповідно до якого пункт 1 викладено у іншій редакції: Звільнити ОСОБА_1 - керуючого справами Первомайської районної ради із займаної посади у зв`язку із скороченням штату за п.1 ст. 40 КЗпП України 04.03.2021 року.

Позивач вважає, що її звільнення є незаконним, проведеним з порушенням процедури визначеної чинним законодавством, тому звернулась до суду з даним позовом для захисту своїх трудових прав та законних інтересів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 04.01.2021 року одна з двох посад головного спеціаліста юридичного відділу була вакантна та пропонувалася позивачці, а станом на дату пропозиції та протягом дії двомісячного терміну попередження інших вакантних посад у Первомайській районній раді не було, а тому відповідачем правомірно після спливу строку попередження позивачку було звільнено з посади керуючого справами Первомайської районної ради за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, згідно розпорядження голови районної ради від 04.03.2021 року №70-рк Про звільнення ОСОБА_1 .

Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваного рішення з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує його незаконність та протиправність, колегія суддів виходить з наступного.

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, а також загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування регулює та визначає Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року №2493-III.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 року №2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Згідно із ст. 3 Закону України від 07.06.2001 року №2493-III посадами в органах місцевого самоврядування є, зокрема, посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 7 Закону України від 07.06.2001 року №2493-III правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.

Посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції" та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 10 Закону України від 07.06.2001 року №2493-III прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється:

на посаду сільського, селищного, міського голови в порядку, встановленому Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні";

на посаду голови та заступників голови районної, районної у місті, обласної ради, заступника міського голови - секретаря Київської міської ради, секретаря сільської, селищної, міської ради, голови постійної комісії з питань бюджету обласної, Київської та Севастопольської міських рад шляхом обрання відповідною радою;

на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, старости шляхом затвердження відповідною радою;

на посади керівника секретаріату (керуючого справами) районної, обласної ради, керуючого справами виконавчого апарату обласних і районних рад, керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

У разі необхідності, за згодою сторін, посадова особа місцевого самоврядування може бути переведена на рівнозначну чи нижчу посаду або посаду радника чи консультанта без конкурсного відбору.

Частиною 1 ст. 20 Закону України від 07.06.2001 року №2493-III крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України, а також у разі:

порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону;

порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону);

виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону);

досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Судом першої інстанції вірно враховано, що Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не врегульований порядок вивільнення працівників у зв`язку із скороченням штатів органу місцевого самоврядування, а отже до спірних правовідносин підлягають застосування положення трудового законодавства.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначеному, зокрема, у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами ч. 1 ст. 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За загальними правилами трудового законодавства, відповідно до ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором.

Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Разом з цим, приписи п. 1 ст. 40 КЗпП зобов`язують з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, а також про те, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу в тій же установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Частиною 3 ст. 252 КЗпП передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Слід враховувати, що відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Аналізуючи наведені положення трудового законодавства, судом першої інстанції вірно визначено, що цим законодавством регламентовано чітку та послідовну процедуру вивільнення працівників у разі скорочення штату, яка передбачає:

1) повідомлення працівників не пізніше, ніж за два місяці;

2) запропонування працівнику всіх наявних вакантних посад (що були наявними на момент попередження працівника про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення), які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації;

3) перевірку наявності у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, тобто здійснення їх порівняльного аналізу за такими критеріями.

4) отримання згоди та/або вмотивованої відмови на звільнення працівника профспілкового комітету, членом якого він є.

Лише виконання роботодавцем усіх у сукупності вищезазначених гарантій реалізації працівником права на працю при скороченні штатів, реорганізації ліквідації, суттєві змін умов праці є підставою для правомірного звільнення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із прийняттям рішення від 18 грудня 2020 року №2 та розпорядження від 18.12.2020 року №40-р в Первомайській районній раді Миколаївської області відбулись зміни в організації діяльності та штату працівників.

Зокрема, введено до структури виконавчого апарату Первомайської районної ради дві посади заступника голови районної ради;

виведено із структури виконавчого апарату Первомайської районної ради загальний відділ районної ради та скорочено посаду начальника відділу, посаду головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції та посаду провідного спеціаліста;

виведено із структури виконавчого апарату Первомайської районної ради та скорочено посаду керуючого справами районної ради;

виведено зі структури виконавчого апарату Первомайської районної ради організаційний відділ та скорочено посаду начальника відділу, посаду головного спеціаліста з кадрової роботи та головного спеціаліста з питань зв`язків з територіальними громадами;

виведено зі складу юридичного відділу та скорочено посаду головного спеціаліста з питань комунальної власності та посаду головного спеціаліста з питань розгляду звернень громадян;

введено до складу юридичного відділу дві посади головного спеціаліста;

введено до складу фінансово-господарського відділу посаду головного спеціаліста;

введено до складу господарського сектору три посади прибиральника службових приміщень, дев`ять посад сторожа та дві посади опалювача.

Таким чином, із прийняттям вказаних актів виведено із структури виконавчого апарату Первомайської районної ради та скорочено посаду керуючого справами районної ради тобто скорочено посаду яку обіймав позивач.

Відповідно, в силу положень ст.ст. 40, 42, 43, 49-2 Кодексу законів про працю України на відповідача покладається обов`язок повідомити позивача про ці обставини не пізніше, ніж за два місяці; запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади (що були наявними на момент попередження про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення), які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації; перевірити наявність у позивача, посада якого скорочується, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, тобто здійснити їх порівняльний аналіз за такими критеріями; отримати згоду та/або вмотивованої відмову на звільнення працівника профспілкового комітету, членом якого він є.

Судом першої інстанції обґрунтовано зауважено, що законодавець передбачив на випадок відсутності роботи (вакантної посади) за відповідною професією, спеціальністю, кваліфікацією, працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства (ч. 5 ст. 49-2 КЗпП України).

Так, в дотримання процедури звільнення працівників, головою районної ради видано розпорядження від 04.01.2021 року №1-рк Про попередження працівників Первомайської районної ради Миколаївської області про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 Кодексу Законів про працю України.

Додатком №1 до даного розпорядження є лист особистого ознайомлення працівників з розпорядженням. У графах додатку №1 до розпорядження Дата ознайомлення та Особистий підпис ОСОБА_1 особисто написала:

Відмовляюсь 04.01.2021р. та поставила свій підпис. Додатком №2 до розпорядження додається Пропозиція щодо працевлаштування ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста юридичного відділу. Від ознайомлення з пропозицією на переведення позивачка відмовилася, про що 20.01.2021 року було складено акт у присутності голови районної ради ОСОБА_3 та заступників голови районної ради ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Ющенко О Д.

Під час вирішення спору по суті судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент змін в організації і структурі районної ради та до звільнення з посади відповідачем було запропоновано позивачу одну вакантну посаду головного спеціаліста юридичного відділу.

В подальшому, їй повторно було запропоновано посаду головного спеціаліста юридичного відділу під час апаратної наради 21 січня 2021 року. Голова районної ради ОСОБА_2 на вказаній нараді повідомила, що працівники попередньо під підпис ознайомлені зі змінами в організації виробництва та праці у районній раді. Від повторної пропозиції вакантної посади позивачка відмовилася, що підтверджується протоколом наради № І від 21.01.2021 року, мотивуючи свою відмову відсутністю юридичної освіти. Слід зазначити, що позивачці було роз`яснено, про відсутність вимог щодо профільної освіти головного спеціаліста на підставі Наказу Національного агентства України з питань державної служби від 07.11.2019 року №203-19 Про затвердження Типових професійно-кваліфікаційних характеристик посадових осіб місцевого самоврядування.

Позивачка в свою чергу не заперечує, що роботодавцем було вжито заходів щодо одночасної, разом із попередженням про майбутнє вивільнення, пропозиції вакантної посади. Також позивач підтверджує, що від такої пропозиції вона відмовилася сама.

Так, згідно затвердженої структури Первомайської районної ради станом на 04.01.2021 року у районній раді було дві вакантні посади головного спеціаліста юридичного відділу та одна посада головного спеціаліста фінансово-господарського відділу, тобто дві посади, які б відповідали рівню освіти, кваліфікації, досвіду позивачки.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що станом на дату пропозиції та протягом дії двомісячного терміну попередження інших вакантних посад, які б відповідали рівню освіти, кваліфікації, досвіду позивачки, у Первомайській районній раді не було.

Посилання апелянта, що відповідач повинен був запропонувати позивачці всі наявні в його розпорядженні вакантні посади, а не тільки за вибором роботодавця, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки нормами КЗпП прямо передбачено можливість запропонування працівнику всіх наявних вакантних посад (що були наявними на момент попередження працівника про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення), які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а не в цілому.

Стосовно відсутності згоди первинної профспілкової організації щодо звільнення працівників, колегія суддів зазначає.

Так, відповідно до положень КЗпП України рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 23.07.2020 року у справі № 689/215/17.

Дослідивши наявний у матеріалах справи протокол №1 засідання профспілкового комітету первинної організації Первомайської районної ради, колегія суддів зазначає, що конкретних порушень норм законодавства, аргументації по кожному працівнику та причин не погодження розірвання трудового договору із певними працівниками в ньому не зазначено, а відтак доводи апелянта, що профспілковим комітетом 16.01.2021р. не надано згоди за звільнення працівників, в тому числі й ОСОБА_1 , являються безпідставними, оскільки рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованим.

У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

За таких обставин, доводи апелянта в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що роботодавець в межах чинного законодавства скористався своїм правом звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

При цьому, суд першої інстанції правомірно вказав на упередженість винесеної відмови, оскільки така була винесена лише працівниками, які підлягали звільненню відносно самих себе (всі п`ять членів профспілки, які розглядали подання були попереджені про майбутнє вивільнення).

Отже, оскільки судом апеляційної інстанції, з урахуванням висновків суду першої інстанції зроблено висновок про правомірність спірного розпорядження та відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав також для задоволення позовних вимог в частині поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного розгулу та стягнення моральної шкоди, а тому доводам апелянта в цій частині колегія суддів оцінки не надає.

Крім того, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію суду, щодо правомірності оскаржуваного розпорядження, а тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 29 листопада 2021 року

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова