Справа № 560/3074/20
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 листопада 2021 року
Київ
справа №560/3074/20
адміністративне провадження № К/9901/28808/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів Жука А.В.,
Мартинюк Н.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.07.2020 (головуючий суддя П.І. Салюк)
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 (головуючий суддя Є.М. Мацький, судді І. Г. Залімський, О.О. Сушко)
у справі № 560/3074/20
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по 29.04.2020 включно;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по 29.04.2020 включно в розмірі 192 745 грн 96 коп за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що станом на день видання наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів повного розрахунку при звільненні з позивачем в частині виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення. На виконання рішень Хмельницького окружного адміністративного суду від 15.01.2020 у справі № 560/3703/19 та від 12.03.2020 у справі № 560/3702/19 відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Остаточний розрахунок відповідачем по зазначеній виплаті було проведено 29.04.2020. У зв`язку із цим, позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 21.09.2018 по 29.04.2020. Листом від 02.06.2020 відповідач відмовив у виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На переконання позивача, така бездіяльність відповідача є протиправною, у зв`язку з чим з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 21.09.2018 по 29.04.2020 включно (402 дні), виходячи із розрахунку 476 грн 98 коп в день, у розмірі 192 745 грн 96 коп.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.07.2020, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по 29.04.2020 включно. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по 29.04.2020 включно в розмірі 23 975 грн 28 коп, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки позивача звільнено з військової служби з 21.09.2018, а виплата грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення в сумі 23 979 грн 26 коп відповідачем здійснена лише 29.04.2020, тому наявні підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 23 975 грн 28 коп, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог, просить в цій частині рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Підставою касаційного оскарження судового рішення позивач вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 23.11.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Відповідач правом на подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу не скористався, відсутність якого відповідно до частини четвертої статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалою Верховного Суду від 25.11.2021 адміністративну справу призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України).

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 120/579/19-а.

Варто зауважити, що у справі № 120/579/19-а, розглядаючи позов щодо протиправної відмови відповідача у здійсненні нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами статті 117 Кодексу законів про працю України, а може бути лише компенсацією втрати частини доходу у зв`язку із затримкою строків їх виплати. У зв`язку з чим, дійшли висновку, що оскільки на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, то вина відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України. За результатами касаційного перегляду справи № 120/579/19-а Верховний Суд дійшов висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та можливість застосування норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з Державної прикордонної служби України. При цьому, Верховний Суд у постанові від 03.09.2020 у справі № 120/579/19-а не визначав розмір середнього заробітку, не встановлював час затримки розрахунку.

Повертаючись до обставин справи № 560/3074/20, Верховний Суд зазначає, що судами встановлено, що позивача звільнено з військової служби з 21.09.2018, а виплата грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення в сумі 23 979 грн 26 коп військовою частиною здійснена лише 29.04.2020, строк затримки розрахунку складає - 402 дні, середньоденний заробіток 338 грн 50 коп. Отже, при розмірі невчасно виплаченої індексації в сумі 4 391 грн 39 коп та компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в сумі 19 587 грн 87 коп, позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, який складає 192 745 грн 96 коп, що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум. Суди попередніх інстанцій з врахуванням принципу справедливості та співмірності, дійшли висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 23 975 грн 28 коп, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

У касаційній скарзі позивач посилається про неправильне застосування судами норм матеріального права в частині середнього заробітку, що підлягав стягненню з відповідача у відповідності до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України. При цьому фактично позивач не погоджується із зменшенням суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, який визначений судом першої інстанції у розмірі 23 975 грн 28 коп, порівняно із тим, що сума, яка була заявлена позивачем у позові становить 192 745 грн 96 коп.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати:
1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи(постанова від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, постанова від 04.03.2020 у справі № 440/819/19, постанова від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а).

Враховуючи викладене, зменшуючи розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, судами попередніх інстанцій враховано висновки щодо застосування норм права, викладені в вищевказаних постановах Верховного Суду.

Колегія суддів зауважує, що висновки, які викладені у постанові Верховного Суду у справі № 120/579/19-а, на які посилається скаржник, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Більше того, у справі № 120/579/19-а не було предметом розгляду питання щодо визначення розміру середнього заробітку, його зменшення тощо.

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що обставини цієї справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справі № 120/579/19-а не є подібними.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/9901/28808/20 у справі № 560/3074/20 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.07.2020 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 у справі № 560/3074/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ж. М. Мельник-Томенко

Судді А. В. Жук

Н. М. Мартинюк