Справа № 380/9051/21
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/9051/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Максимович А.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Східного регіонального управління Донецький прикордонний загін Державної Прикордонної Служби (, місцезнаходження: 61165, м. Харків, пров. Інженерний, 7, а/с-4193), військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України (, місцезнаходження: АДРЕСА_3 ), військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України (, місцезнаходження: 61058, Харківська обл., м. Харків, вул.Культури, буд. 5), в якій позивач просив суд:

- визнати протиправними дії Східного регіональне управління Донецький прикордонний загін Державної Прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з жовтня 2015 року по квітень 2016 року;

- зобов`язати Східне регіональне управління Донецький прикордонний загін Державної Прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року з урахуванням базового місяця січень 2008 рік у розмірі 7942,44 грн;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_7 ) Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2016 року по вересень 2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_7 ) Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2016 року по вересень 2017 року з урахуванням базового місяця січень 2008 рік;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військову частину НОМЕР_8 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року з урахуванням базового місяця січень 2008 рік.

Ухвалою від 09.06.2021 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі.

Ухвалою від 20.09.2021 суд допустив заміну первісного відповідача у справі Східне регіональне управління Донецький прикордонний загін Державної Прикордонної Служби на належного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_9 , місцезнаходження: АДРЕСА_4 ).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі протиправно не нараховували позивачу у спірний період індексацію грошового забезпечення. Позивач вважає, що базовим місяцем для нарахування йому індексації грошового забезпечення до 28.02.2018 є січень 2008 року, оскільки підвищення посадових окладів відбулось у січні 2008 року і у березні 2018 року.

14.07.2021 представник відповідача військової частини НОМЕР_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що позивач не оскаржував його звільнення чи наказу про виключення зі списків особового складу військової частини, а тому станом на момент прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_2 останній погодив проведення з ним усіх розрахунків. Постановою №1013 не лише істотно змінено порядок проведення індексації доходів населення починаючи з 01.12.2015, але й визначено базовий місяць січень 2016 року, з якого в подальшому необхідно відштовхуватись для проведення індексації. Оскільки відповідач військова частина НОМЕР_2 не вчинила дій щодо нарахування позивачу індексації грошового забезпечення з листопада 2016 року по лютий 2017 року, то позовні вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача військової частини НОМЕР_2 в частині не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з урахуванням базового місяця січня 2008 року є передчасними.

15.07.2021 представник відповідача військової частини НОМЕР_3 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям з вересня 2017 року по лютий 2018 року у Міністерства оборони України не було.

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) правом на подання відзиву не скористався.

У судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання відповідачі явку представників не забезпечили, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач - військова частина НОМЕР_3 клопотала про розгляд справи за його відсутності.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач з жовтня 2015 року по квітень 2016 року проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 та 12.04.2016 наказом № 78-ос начальника Донецького прикордонного загону Державної прикордонної служби України виключений зі списків військової частини.

Згідно з особистими картками грошового забезпечення за 2015-2016 роки (арк. справи № 17, № 18) позивачу за період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

З листопада 2016 року по 28.09.2017 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 від 19.02.2021 № 273 позивачу за період з листопада 2016 року по 28.09.2017 не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

З 29.09.2017 по 27.12.2018 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 .

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_4 від 11.12.2020 № 186/1184 позивачу за період з 29.09.2017 по лютий 2018 року не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Вважаючи дії відповідачів щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон України №2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частин третя статті 9 Закон України №2011-XII).

Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон України №1282-XII) встановлено, що вказаний Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

У статті 1 Закону України №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону України №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частини другої статті 5 Закону України №1282-XII).

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина шоста статті 5 Закону України №1282-XII).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 (далі - Порядок №1078) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац восьмий пункту 4 Порядку №1078).

Згідно з пунктом 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 19.07.2019 у справі №240/4911/18.

Як встановив суд, за період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) не здійснював нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення; за період з листопада 2016 року по 28.09.2017 військова частина НОМЕР_2 не здійснювала нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення; за період з 29.09.2017 по 27.12.2018 відповідач військова частина НОМЕР_3 не здійснювала нарахування, а відповідач військова частина НОМЕР_4 виплату позивачу індексації грошового забезпечення.

Надаючи оцінку доводам відповідачів про те, що індексація не проводилась внаслідок відсутності видатків з Державного бюджету України, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Ураховуючи наведене, суд констатує, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, а тому доводи відповідачів у цій частині є необґрунтованими.

Суд також критично оцінює доводи представника відповідача військової частини НОМЕР_2 про те, що позивач не оскаржував його звільнення чи наказу про виключення зі списків особового складу військової частини, оскільки така обставина жодним чином не пов`язана з правом військовослужбовця на отримання грошового забезпечення у повному обсязі.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі порушили вимоги законодавства та протиправно позбавили позивача гарантій індексації грошового забезпечення як складової грошового забезпечення військовослужбовців упродовж спірного періоду.

Разом з тим, суд вказує на те, що здійснення розрахунку суми індексації належить до компетенції відповідачів як роботодавців. Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення, а тому належним способом захисту прав позивача у даному випадку є зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за спірний період.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 07.09.2020 у справі №420/1207/19.

Таким чином, визначення базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення та здійснення розрахунку у відповідності до чинних підзаконних нормативно-правових актів належить до компетенції відповідачів, а тому позовні вимоги у цій частині не підлягають до задоволення.

Суд також звертає увагу на те, що відповідачі не вчинили дій щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період, тобто допустили бездіяльність. Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідачів щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період не підлягають до задоволення.

Враховуючи наведене, суд, керуючись частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), з метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною: бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з жовтня 2015 року по квітень 2016 року; бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_7 ) Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з листопада 2016 року по 28.09.2017; бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 29.09.2017 по лютий 2018 року.

З метою повного відновлення порушених прав позивача необхідно зобов`язати: відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року; відповідача військову частину НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_7 ) Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2016 року по 28.09.2017; відповідача військову частину НОМЕР_3 Міністерства оборони України та відповідача військову частину НОМЕР_4 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.09.2017 по лютий 2018 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Стаття 132 КАС України встановлює, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд при вирішенні вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Суд також зазначає, що в пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Суд встановив, що між позивачем (замовник) та адвокатом Гірник Оксаною Олегівною (адвокат) укладено договір про надання правової допомоги від 19.02.2021 № 282, згідно з умовами якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених таким договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами..

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг №1 від 02.06.2021 адвокат в інтересах замовника виконав такі зобов`язання:

- консультація з клієнтом, у процесі якої була узгоджена правова позиція 500,00 грн;

- визначення та аналіз чинного законодавства та судової практики щодо порядку стягнення індексації грошового забезпечення військовослужбовцям 500,00 грн;

- написання позовної заяви 1500,00 грн.

Вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, суд зазначає, що стаття 134 КАС України не позбавляє права суду перевіряти дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити, що витрати пов`язані з наданням консультацій, визначенням та аналізом чинного законодавства та судової практики щодо порядку стягнення індексації грошового забезпечення військовослужбовцям включаються до витрат пов`язаних з складанням позовної заяви.

Враховуючи незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, суд вважає, що витрати на складення позовної заяви у розмірі 1500,00 грн не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Вказаний висновок Верховного Суду у відповідності до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення такого питання.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідачів, підлягає зменшенню на підставі заперечень відповідача та у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 2500,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності, вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідачів, повинен становити 1000,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Щодо судового збору, то суд зазначає, що позивач звільнений від його сплати відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_7 ) Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2016 року по 28.09.2017.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_7 ) Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2016 року по 28.09.2017.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 29.09.2017 по лютий 2018 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 Міністерства оборони України та військову частину НОМЕР_4 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 29.09.2017 по лютий 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_9 , місцезнаходження: АДРЕСА_4 ), військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України (, місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), військової частини НОМЕР_3 Міністерства оборони України (, місцезнаходження: АДРЕСА_3 ), військової частини НОМЕР_4 Міністерства оборони України (, місцезнаходження: 61058, Харківська обл., м. Харків, вул.Культури, буд. 5) за рахунок їх бюджетних асигнувань у рівних частинах на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 29 листопада 2021 року.

Суддя Мричко Н.І.