Справа № 140/3820/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 140/3820/21 пров. № А/857/16575/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,

за участі секретаря судового засідання Кахнич Г.П.,

за участі позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Сафулька С.Ф.

представника відповідача: Шевчука Б.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року у справі № 140/3820/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області, Нововолинського міського голови Карпуса Бориса Сергійовича про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити дії,

суддя в 1-й інстанції Плахтій Н.Б.,

час ухвалення рішення 14 год. 10 хв,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення 26.07.2021,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася з позовом до виконавчого комітету Нововолинської міської ради (далі відповідач-1, виконком), Нововолинського міського голови Карпуса Бориса Сергійовича (далі відповідач-2, міський голова) про визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови Нововолинської міської ради Карпуса Б.С. від 15.03.2021 №67-ро «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців виконавчого комітету Нововолинської міської ради з 15.03.2021; поновлення на посаді головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців виконавчого комітету Нововолинської міської ради з 16.03.2021; стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.03.2021 до дня поновлення на посаді, виходячи із середньоденного заробітку в сумі 1185,83 грн за кожен робочий день по день прийняття рішення по справі; стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з розпорядженням №21-ро від 31.03.2017 вона була призначена на посаду головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців виконкому Нововолинської міської ради. 31.03.2017 їй присвоєно 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування.

29.12.2020 розпорядженням відповідача2 №176-ро «Про утворення структури та штатів апарату Нововолинської міської ради та її виконавчих органів», затверджено та введено в дію з 01.03.2021 штати виконавчого комітету Нововолинської міської ради. Зокрема, п.2 вказаного розпорядження передбачено залишити з 01.03.2021 року у штатах виконкому Нововолинської міської ради відділ ведення Державного реєстру виборців: начальник відділу (1 штатна одиниця); головний спеціаліст (1 штатна одиниця). Пунктом 3 цього ж розпорядження передбачено «оптимізувати» (шляхом виведення зі штатів та скорочення окремих дублюючих та нерентабельних посад) з 01.03.2021 такі штатні одиниці виконкому Нововолинської міської ради, відділ ведення Державного реєстру виборців: головний спеціаліст (1 штатна одиниця). Пунктом 5 цього ж розпорядження передбачалось перевести працівників, які обіймають штатні одиниці, що оптимізуються, за згодою на рівнозначні чи нижчі посади (роботу) у виконкомі Нововолинської міської ради відповідно до наявних професій та/або спеціальностей.

Повідомленням від 30.12.2020 №3 «Про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, через скорочення штату» ОСОБА_1 повідомлено, що посада головного спеціаліста відділу Державного реєстру виборців виконкому Нововолинської міської ради, яку вона займає, в рамках оптимізації штатів підлягає скороченню з 01.03.2021 відповідно до вищевказаного розпорядження міського голови. При цьому повідомлено, що у штатах виконкому Нововолинської міської ради, які вводяться в дію з 01.03.2021, відсутня посада (робота), на яку позивач могла б бути переведена (працевлаштована) за відповідною (наявною) професією та/або спеціальністю. Відтак, позивача повідомлено про звільнення із займаної посади головного спеціаліста відділу Державного реєстру виборців виконкому Нововолинської міської ради 28.02.2021 у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, через скорочення штатів (п. 1 ст. 40 КЗпП України), із виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та інших гарантованих компенсацій. З даним повідомлення ОСОБА_1 не погодилась, про що 30.12.2020 зробила відмітку: «Не згідна».

Повідомленнями від 08.02.2021 №1 та від 25.02.2021 №2 позивачу були запропоновані наявні вакантні посади, які позивач обґрунтовано не могла прийняти з огляду на те, що такі не були запропоновані одночасно із повідомленням про звільнення. Крім того, одна посада була строковою, на деякі посади потрібно було проходити конкурс, інші посади не відповідали її професії чи спеціальності.

Розпорядженням міського голови від 15.03.2021 №67-ро «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач звільнена з посади головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців виконкому Нововолинської міської ради з 15.03.2021, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, із виплатою вихідної допомоги в розмірі місячного середнього заробітку.

Позивач не погоджується з прийнятим розпорядженням, вважає, що її звільнення проведено з порушенням вимог трудового законодавства. При цьому зазначає, що при її повідомленні про звільнення 30.12.2020 не було дотримано процедуру, передбачену ч.3 ст.49-2 КЗпП України, щодо пропозиції іншої роботи. Також ОСОБА_1 вказує, що відповідачі не врахували обов`язку, передбаченого ст.42 КЗпП України, щодо переважного права на залишенні на роботі працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Зокрема, при звільненні з посади головного спеціаліста відділу Державного реєстру виборців питання щодо наявного у позивача переважного права на залишення на роботі чи переважного права на залишення на роботі ОСОБА_2 не досліджувалося та не вирішувалося, оскільки не було надано жодної довідки чи іншої інформації про проведення порівняльного аналізу, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Позивач вказує, що має вищу кваліфікацію 9 ранг службовця органу місцевого самоврядування, а ОСОБА_2 10 ранг, відтак питання переважного права на залишення на роботі не вирішувалось, оскільки наступного дня їй було вручено повідомлення про наступне звільнення.

З наведених підстав ОСОБА_1 вважає, що розпорядження міського голови від 15.03.2021 №67-ро «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню, а вона підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також позивач зазначає, що у звязку із протиправним звільненням із займаної посади вона зазнала значних моральних страждань, так як незаконне звільнення вимагало додаткових зусиль, часу для організації життя, позбавило засобів до існування, вона змушена була шукати іншу роботу, якої на ринку праці немає, негативні емоції почались з моменту, коли в повідомленні від 30.12.2020 №3 «Про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, через скорочення штату» її повідомлено про наступне звільнення та повідомлено, що у штатах виконавчого комітету Нововолинської міської ради, які вводяться в дію з 01.03.2021, відсутня посада (робота), на вона могла б бути переведена (працевлаштована) за відповідною (наявною) професією та/або спеціальністю, фактично її принизили тим, що у неї недостатня освіта чи кваліфікація для зайняття посад у виконкомі Нововолинської міської ради. З приводу потрясінь при незаконному звільненні позивач зверталась за медичною допомогою, вимушена була позичати кошти для проживання.

Враховуючи вищезазначене, позивач вважає, що розмір завданої їй моральної шкоди становить 10000 грн, який є співмірним та достатнім для компенсації завданих моральних страждань та приниження ділової репутації.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови Нововолинської міської ради Карпуса Б.С. від 15 березня 2021 року №67-ро «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців виконавчого комітету Нововолинської міської ради з 16 березня 2021 року.

Стягнуто з виконавчого комітету Нововолинської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 96053,04 грн. ( дев`яносто шість тисяч п`ятдесят три грн 04 коп) та моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. (три тисячі гривень).

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 23123,88 грн. (двадцять три тисячі сто двадцять три грн 88 коп.) допущено до негайного виконання.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Присуджено на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Нововолинської міської ради судові витрати в сумі 10000,00 грн. (десять тисяч грн).

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок, що аналітична довідка відповідача щодо встановлення переважного права на залишення на роботі працівника не є належним та допустимим доказом.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що аналітична довідка за результатами проведення порівняльного аналізу кваліфікації і продуктивності праці складається у довільній формі, резолюція міського голови не є обов`язковим реквізитом такої довідки.

За результатами проведеного порівняльного аналізу ОСОБА_2 надано перевагу на залишення на роботі з підстав: в сім`ї немає інших працівників із самостійним заробітком та наявність більш тривалого безперервного стажу роботи у виконавчому комітеті.

На момент повідомлення позивача про вивільнення (30.12.2020) у виконкомі Нововолинської міської ради не було вакантних посад (роботи), на які позивач за згодою могла б бути працевлаштована (переведена) відповідно до наявної в неї кваліфікації (професії, спеціальності). На той час такі посади (робота) також не передбачались новими штатами, що вводились в дію з 01.03.2021.

Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги в справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі належними та допустимими доказами не довели дотримання вимог ст.ст.42, 49-2 КЗпП України при прийнятті рішення про звільнення позивача із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, відтак оскаржуване розпорядження міського голови від 15.03.2021 №67-ро «Про звільнення ОСОБА_1 » підлягає скасуванню як протиправне, а позивач поновленню на посаді, з якої її було звільнено.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 відповідно до розпорядження Нововолинського міського голови від 31.03.2017 №21-ро призначена на посаду головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців виконкому Нововолинської міської ради з 31.03.2017 як така, що успішно пройшла конкурсне випробування (т.1, а.с.207). Даним розпорядженням взято до уваги, що за попереднім місцем роботи позивачу присвоєно 9 ранг державного службовця та відповідно до ст.ст.14, 15 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» присвоєно Сторонській 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування.

Рішенням Нововолинської міської ради від 23.12.2020 № 2/27 «Про структуру і штати виконавчих органів Нововолинської міської ради восьмого скликання» затверджено нову структуру виконавчих органів міської ради восьмого скликання (вводиться в дію з 01.03.2021) та загальну чисельність апарату міської ради та її виконавчих органів в кількості 164,5 штатних одиниць (т.1, а.с.109-116). Зазначеним рішенням залишено в новій структурі виконавчих органів міської ради, зокрема, відділ ведення Державного реєстру виборців.

Згідно з розпорядженням міського голови від 29.12.2020 №176-ро «Про упорядкування структури та штатів апарату Нововолинської міської ради та її виконавчих органів» затверджено та введено в дію з 01.03.2021 штати виконкому Нововолинської міської ради (т.1, а.с.125-129). Залишено з 01.03.2021 у штатах виконкому Нововолинської міської ради, в тому числі у відділі ведення Державного реєстру виборців такі штатні одиниці: начальник відділу (1 штатна одиниця), головний спеціаліст (1 штатна одиниця), та виведено (скорочено) у даному відділі з 01.03.2021 - 1 штатну одиницю головного спеціаліста.

30.12.2020 згідно з повідомленням міського голови №3 «Про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, через скорочення штату» позивач була поінформована про скорочення з 01.03.2021 посади, яку вона обіймає, та про те, що вона буде звільнена із займаної посади 28.02.2021 у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, через скорочення штатів (п.1 ст.40 КЗпП України), із виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та інших гарантованих компенсацій. При цьому у зазначеному повідомленні вказано, що у штатах виконкому Нововолинської міської ради, які вводяться в дію з 01.03.2021, відсутня посада (робота), на яку вона могла б бути переведена (працевлаштована) за відповідною (наявною) професією та/або спеціальністю (т.1, а.с.147). Із повідомленням позивач ознайомилась 30.12.2020 та зазначила про незгоду з ним.

Повідомленням про наявні вакантні посади від 08.02.2021 №1 за підписом секретаря ради ОСОБА_4 позивачу пропонувались для переведення такі вакантні посади: 1) відділ організаційно-виконавчої роботи: головний спеціаліст за строковим трудовим договором на час декретної відпустки в межах категорії посад, згідно Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»; 2) відділ «Центр надання адміністративних послуг»: адміністратор (за умови проходження конкурсу); 3) відділ будівництва, комунального господарства і газифікації: головний спеціаліст (бухгалтер) в межах категорії посад, згідно Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (т.1, а.с.148). У зазначеному повідомленні позивач вказала про те, що заперечує проти свого незаконного звільнення.

09.02.2021 посадовими особами Нововолинської міської ради складено акт №1 про відмову працівника від працевлаштування (переведення) на запропоновані вакантні посади, відповідно до якого засвідчено відмову ОСОБА_1 від працевлаштування (т.1, а.с.149).

Згідно з повідомленням про наявні вакантні посади від 25.02.2021 №2 за підписом секретаря ради ОСОБА_5 (т.1, а.с.150) ОСОБА_1 пропонувались для переведення такі вакантні посади: 1) головний спеціаліст відділу проектної діяльності та інвестицій, управління економічного розвитку діяльності та інвестицій (переведення в межах категорії); 2) головний спеціаліст відділу міжнародного співробітництва, туризму та промоцій (переведення в межах категорії); 3) головний спеціаліст відділу комунікацій управління цифрової трансформації та комунікацій (переведення в межах категорії); 4) начальник відділу бухгалтерського обліку та аналітики (за умови проходження конкурсу або по стажуванню); 5) головний спеціаліст відділу оперативного реагування (переведення в межах категорії); 6) адміністратор відділу «Центр надання адміністративних послу»: адміністратор (за умови проходження конкурсу).

Відповідно до акта про вручення працівникові повідомлення про наявні вакантні посади у виконавчому комітеті Нововолинської міської ради від 26.02.2021 №3 працівниками міської ради засвідчено, що ОСОБА_1 було вручено вказане повідомлення, остання ознайомилась із наявними вакантними посадами та обіцяла надати відповідь секретарю ради 26.02.2021 о 10:00. Однак 26.02.2021 о 10:00 ОСОБА_6 не з`явилась, оскільки відкрила листок непрацездатності (т.1, а.с.151).

З 26.02.2021 по 11.03.2021 позивач була звільнена від роботи у зв`язку з хворобою, про що свідчить листок непрацездатності Серії АДФ №159283 (т.2, а.с.38).

Згідно з розпорядженням міського голови від 15.03.2021 №67-ро «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач звільнена з посади головного спеціаліста відділу ведення Державного реєстру виборців виконкому Нововолинської міської ради з 15.03.2021 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, із виплатою вихідної допомоги в розмірі місячного середнього заробітку (т.1, а.с.30).

Не погоджуючись з таким рішення відповідача позивач звернулася із позовом до суду.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України) та Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-ІІІ (далі Закон №2493-ІІІ).

Згідно зі статтею 7 Закону №2493-ІІІ правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про статус депутатів місцевих рад», «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів», цим та іншими законами України.

В силу приписів частини першої статті 20 Закону №2493-ІІІ служба в органах місцевого самоврядування припиняється в тому числі і на загальних підставах, передбачених КЗпП України.

Згідно в пунктом 1 частини першої, частини третьої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також в разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

В силу ч.2 ст. 42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із скороченням чисельності чи штату працівників внаслідок змін в організації виробництва і праці із змінами в організації виробництва і праці надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України (ч.3 ст. 42 КЗпП України).

З аналізу норм ст. 42 КЗпП України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці, а тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Відповідно до п. 12 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» кваліфікація - офіційний результат оцінювання і визнання, який отримано, коли уповноважена установа встановила, що особа досягла компетентностей (результатів навчання) відповідно до стандартів вищої освіти, що засвідчується відповідним документом про вищу освіту.

За визначенням п.п. 8, 13, 20, 21 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» компетентність - динамічна комбінація знань, вмінь і практичних навичок, способів мислення, професійних, світоглядних і громадянських якостей, морально-етичних цінностей, яка визначає здатність особи успішно здійснювати професійну та подальшу навчальну діяльність і є результатом навчання на певному рівні вищої освіти; галузь знань - основна предметна область освіти і науки, що включає групу споріднених спеціальностей, за якими здійснюється професійна підготовка; спеціальність - складова галузі знань, за якою здійснюється професійна підготовка; спеціалізація - складова спеціальності, що визначається вищим навчальним закладом та передбачає профільну спеціалізовану освітньо-професійну чи освітньо-наукову програму підготовки здобувачів вищої та післядипломної освіти.

Отже, кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.

Для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

У процесі проведення такого аналізу, як правило, враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи у роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалого перебування на лікарняних, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Щодо рівня кваліфікації, то вона вимірюється рівнем освіти працівника, а також додатково здобутими навиками і вміннями. Наприклад, чи здобув працівник вищу освіту, післядипломну освіту, який у нього досвід роботи на аналогічних посадах, чи проходив він додатково курси підвищення кваліфікації тощо. Також обов`язково враховуються наявність чи відсутність заохочень та дисциплінарних стягнень, що має бути підтверджено документально (доказами).

Такими доказами можуть бути документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що наявність вищої освіти, тривалість роботи працівника на одному підприємстві не є безумовним доказом рівня кваліфікації працівника, оскільки рівень кваліфікації визначається на підставі фактичних даних, що характеризують якість, обсяг і складність виконуваної роботи. Поняття «кваліфікація» включає в себе не лише освітній рівень працівника, а і стаж роботи, здатність виконувати особливі доручення, які притаманні тій чи іншій посаді, володіти певними програмами, механізмами, тощо.

Разом з цим, як встановлено колегією суддів, на підтвердження факту проведення порівняльного аналізу щодо встановлення переважного права на залишення на роботі працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ст.42 КЗпП України) відповідачі надали аналітичну довідку від 29.12.2020, у якій проведено порівняльний аналіз осіб, що займають ідентичні посади головного спеціаліста, 1-а з яких підлягає скороченню, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.2, а.с.1-2). За висновками вказаної довідки у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , головних спеціалістів відділу ведення Державного реєстру виборців, кваліфікація і продуктивність праці рівні. ОСОБА_2 надається перевага в залишенні на роботі з таких підстав: в сім`ї немає інших працівників із самостійним заробітком; працівник має більш тривалий безперервний стаж роботи у виконкомі Нововолинської міської ради.

З аналітичної довідки слідує, що порівняльний аналіз проводився на підставі досліджених особових справ працівників, посадових інструкцій, форм бланків щорічних оцінок, періодів виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників. Також приймались до уваги наступні критерії: відомості про освіту, присвоєння категорій та рангів, досвід трудової діяльності у виконкомі, збільшення обсягу виконуваної роботи, наявність дисциплінарних стягнень.

Щодо позивача ОСОБА_1 встановлено, що вона працює у відділі ведення Державного реєстру виборців з 31.03.2017, стаж роботи у виконкомі 3 р. 8 міс., відповідно до ст.15 Закону №2493-ІІІ присвоєний 9 ранг, освіта вища, спеціальність «Товарознавство продовольчих продуктів». Протягом 2017-2020 років шість разів проходила підвищення кваліфікації, дисциплінарних стягнень не має.

Щодо ОСОБА_2 встановлено, що остання працює у відділі ведення Державного реєстру виборців з 22.04.2011, стаж роботи у виконкомі 21 р. 3 міс., відповідно до ст.15 Закону №2493-ІІІ присвоєний 11 ранг, освіта вища, спеціальності «Економіка підприємства», «Економіка і підприємництво», «Облік і аудит». Протягом 2017-2019 років п`ять разів проходила підвищення кваліфікації, дисциплінарні стягнення відсутні.

Отже, даним порівняльним аналізом встановлено, зокрема, що у позивача вищий ранг посадової особи місцевого самоврядування, остання більше разів проходила підвищення кваліфікації. Даним обставинам не надано належної оцінки в аналітичній довідці, оскільки не зазначено, з чого виходили відповідачі, визначаючи рівні кваліфікацію та продуктивність праці обох працівників.

Зі змісту аналітичної довідки від 29.12.2020 неможливо встановити, за якими критеріями визначено рівну кваліфікацію і продуктивність праці обох головних спеціалістів відділу ведення Державного реєстру виборців.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що надана відповідачами довідка від 06.01.2021 №10 про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, яка видана ОСОБА_2 (т.1, а.с.141), не могла бути врахована при проведенні порівняльного аналізу 29.12.2020, оскільки датована пізніше в часі. Крім того, вказана довідка не є носієм інформації про відсутність в сім`ї ОСОБА_2 працівників із самостійним заробітком.

З мотивів вищезазначеного, колегія суддів приходить до переконання, що відповідачем належним чином не враховано переважне право на залишення на роботі працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці: зроблено поспішний та необґрунтований аналіз, хто з працівників користується перевагами, при цьому не зібрано документів на підтвердження цього факту щодо обох працівників, не створено спеціальної комісії, і як результат роботодавець на власний розсуд прийняв рішення, хто підлягає звільненню.

Вищенаведені обставини в їх сукупності свідчать про те, що відповідачі не провели належним чином порівняльний аналіз з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного працівника перед іншим на залишення на роботі. Про проведення такого аналізу позивач не була поінформована, відтак була позбавлена можливості надати докази на підтвердження наявних переваг у залишенні на роботі. Крім того, позивач не була ознайомлена з результатами порівняльного аналізу, які прямо впливали на її трудові права.

Щодо посилань апелянта, що довідка за результатами проведення порівняльного аналізу кваліфікації і продуктивності праці складається у довільній формі, резолюція міського голови не є обов`язковим реквізитом такої довідки, то таке твердження враховується судом апеляційної інстанції, однак не впливає на зроблені судом першої та апеляційної інстанції висновки.

З врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не довів належними та допустимими доказами виконання вимог ст.42 КЗпП України щодо визначення переважного права на залишення на роботі, оскільки обґрунтованого порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності праці головних спеціалістів відділу ведення Державного реєстру виборців, здійсненого на підставі повного та всебічного дослідження усіх критеріїв, що дають переважне право на залишення на роботі, із посиланням на документи, що були враховані або відхилені при проведенні аналізу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Натомість, всупереч даним вимогам трудового законодавства одночасно з повідомленням про звільнення від 30.12.2020 №3 позивачу взагалі не були запропоновані наявні вакантні посади, хоча згідно з інформацією про наявність вакантних посад у виконкомі Нововолинської міської ради від 28.04.2021 №01-67/1058 такі станом на 29.12.2020 були наявні.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачі належними та допустимими доказами не довели дотримання вимог ст.ст.42, 49-2 КЗпП України при прийнятті рішення про звільнення позивача із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, відтак оскаржуване розпорядження міського голови від 15.03.2021 №67-ро «Про звільнення ОСОБА_1 » підлягає скасуванню як протиправне, а позивач поновленню на посаді, з якої її було звільнено.

Частиною першою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 2401 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.05.2018 по справі №П/9901/101/18 (провадження №11-217заі18), постановах Верховного Суду від 04.07.2018 по справі №826/12916/15, від 06.03.2019 по справі №824/424/16-а, від 13.03.2019 по справі №826/751/16, від 27.06.2019 по справі №826/5732/16, від 26.07.2019 по справі №826/8797/15, від 09.10.2019 по справі №П/811/1672/15, від 12.09.2019 по справі №821/3736/15-а, від 22.10.2019 по справі №816/584/17, від 15.04.2020 по справі №826/5596/17, від 19.05.2020 по справі №9901/226/19, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Так, ч.2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100) передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата..

Відповідно до п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як слідує з довідки про доходи від 19.04.2021 №06-14/15, ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню, тобто за січень та лютий 2021 року виплачено заробітну плату в загальній сумі 46247,57 грн (т.1, а.с.187). Отже, середньоденна заробітна плата позивача за 1 робочий день складає 1189,84 грн (46247,57 грн : 39 робочих днів). Час вимушеного прогулу з 16.03.2021 по 13.07.2021 включно становить 81 робочий день. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 96053,04 грн (1189,84 грн х 81 робочий день), який підлягає стягненню з відповідача-1.

При цьому суд враховує, що законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за певних обставин, в тому числі на суму отриманої позивачем допомоги по безробіттю.

Зазначена правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №826/808/16.

Відтак, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню без врахування виплаченої ОСОБА_1 суми допомоги по безробіттю (т.2, а.с.149).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК).

Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Таким чином підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права наведені у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі №127/16375/19.

Довідкою Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості від 08.07.2021 №967/26/3 підтверджується та обставина, що ОСОБА_1 з 16.03.2021 по даний знаходиться на обліку як безробітна. За період перебування на обліку їй нараховано 20581,34 грн, з яких перераховано до банку 9226,45 грн (т.2, а.с.149).

Факт перебування позивача в період з 26.02.2021 по 11.03.2021 на стаціонарному лікуванні у зв`язку із загостренням хронічної хвороби за скеруванням невропатолога підтвердила в судовому засіданні допитана як свідок лікар Нововолинської ЦМЛ ОСОБА_7 ..

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції було дотримано засади розумності, виваженості та справедливості при стягненні моральної шкоди в розмірі 3000 грн..

Приписами частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Питання судових витрат під час розгляду та вирішення адміністративної справи регламентовано статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 132 КАС встановлено, що до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, вказаною нормою передбачено можливість стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, не всіх понесених протилежною стороною судових витрат, а лише тих, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу.

Приписами частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що хоча витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави), законом все ж передбачено їх розподіл між сторонами за результатами розгляду справи.

Частиною 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як підтверджено матеріалами справи, 12.04.2021 між ОСОБА_1 як клієнтом та адвокатами Сафулько С.Ф., Полетило П.С. був укладений договір №2/12-04/2021 про надання правової допомоги. Вказаним договором передбачено, що адвокати надають клієнту правову допомогу у досудовій підготовці і супроводі у Волинському окружному адміністративному суді адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до виконкому Нововолинської міської ради, Нововолинського міського голови Карпуса Б.С. про визнання розпорядження про звільнення протиправним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар за надання адвокатами правової допомоги і фактичні витрати адвокатів, понесені ними у зв`язку з виконанням цього договору (п.1.1 договору). За надану адвокатами правову допомогу по справі клієнт сплачує гонорар в розмірі і порядку, визначеними додатками до цього договору. Підписання клієнтом акту приймання-передачі виконаних робіт свідчить про повне виконання адвокатом угоди і підтверджує, що у клієнта немає зауважень до виконання угоди (п.п.7.1, 7.5 договору) (т.2, а.с.160-162).

Актом прийому-передачі послуг за договором про надання правової допомоги від 09.07.2021 засвідчено факт надання адвокатами послуг за договором №2/12-04/2021 від 12.04.2021 на суму 10000 грн, які клієнт сплатив готівкою (т.2, а.с.164).

В додаток до акту прийому-передачі послуг долучено опис виконаних адвокатами робіт у справі, у якому зазначено дату виконання робіт, їх суть та кількість затраченого часу (т.2, а.с.165). На підтвердження факту проведення оплати послуг адвокатів долучено квитанції №1 від 29.04.2021 про прийняття кожним з адвокатів від ОСОБА_1 по 5000 грн. (т.2, а.с.163).

Апеляційний суд прийшов до переконання, що заявлений до відшкодування розмір витрат на оплату послуг адвокатів є співмірним зі складністю справи, розгляд якої здійснювався за правилами загального позовного провадження, та наданими адвокатами послугами, обсягом наданих послуг, відтак такі витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 на користь позивача.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та основ процесуального права, наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Суд першої інстанції повністю виконав вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н ОВ И В :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року у справі № 140/3820/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 29 листопада 2021 року