Справа № 520/6154/21
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 р. Справа № 520/6154/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Бершова Г.Є.,

Суддів: Чалого І.С. , Катунова В.В. ,

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 року по справі № 520/6154/21 за позовом ОСОБА_1 (головуючий 1 інстанції Севастьяненко К.О.) до Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в особі Ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи публічного права - Дворічанського районного центру соціальних служб для дітей, сім`ї та молоді про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в особі Ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи публічного права - Дворічанського районного центру соціальних служб для дітей, сім`ї та молоді, в якому просила:

- стягнути з Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в особі Ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи публічного права Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати у розмірі 15287,44 грн., вихідної допомоги при звільненні у розмірі 5999,95 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7011,75 грн., усього на суму 28299,14 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача розмір середномісячного заробітку за період затримки розрахунку, тобто з 16.01.2021 по 16.04.2021, із розрахунку 470,67 грн. середньоденної заробітної плати у розмірі 30122,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що під час звільнення позивача з посади відповідачем не здійснено з остаточних розрахунків, у зв`язку з чим ОСОБА_1 належить середньомісячний заробіток за період затримки розрахунку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 року позов задоволено частково

Зобов`язано Дворічанський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в особі Ліквідаційної комісії з припинення юридичної особи публічного права - Дворічанського РЦСС для дітей, сім`ї та молоді (пров. Спортивний, буд. 14, смт. Дворічна, Дворічанський район, Харківська область, 62702, ) здійснити виплату заборгованості на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) із заробітної плати у розмірі 15287,44 грн., вихідної допомоги при звільненні у розмірі 5999,95 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7011,75 грн., усього на суму 28299,14 грн. без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивача прийнято з 17.07.2019 на посаду головного бухгалтера в Дворічанський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, що підтверджується наказом №9-к від 16.07.2019.

Відповідно до розпорядження голови комісії з реорганізації Куп`янської районної державної адміністрації від 18.01.2021 №5 «Про припинення шляхом ліквідації структурних підрозділів Дворічанської районної державної адміністрації Харківської області зі статусом юридичної особи публічного права» від 19.01.2021 працівники Дворічанського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді були попереджені про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією.

Наказом від 18.03.2021 №2-к позивача звільнено з займаної посади з 19.03.2021.

Проте, під час звільнення позивача з посади відповідачем не здійснено з останнім остаточних розрахунків, а саме із заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку.

Також, позивач звертаючись до суду з вимогами щодо стягнення невиплачених сум, порушує питання середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку.

Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача здійснити виплату заборгованості на користь ОСОБА_1 із заробітної плати у розмірі 15287,44 грн., вихідної допомоги при звільненні у розмірі 5999,95 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7011,75 грн., усього на суму 28299,14 грн. без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

За змістом ст. 166 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з довідки про заробітну плату й інші доходи, що надана відповідачем, на користь позивача належать виплати:

заробітна плата у розмірі 15287,44 грн.,

вихідна допомога при звільненні у розмірі 5999,95 грн.,

компенсація за невикористану відпустку у розмірі 7011,75 грн.,

усього на суму 28299,85 грн.

Доказів здійснення виплати позивачу вказаних сум до суду не надано, судом самостійно вказаних обставин не встановлено.

При цьому, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів не погіршує становище працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача здійснити виплату заборгованості на користь ОСОБА_1 із заробітної плати у розмірі 15287,44 грн., вихідної допомоги при звільненні у розмірі 5999,95 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7011,75 грн., усього на суму 28299,14 грн. без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам справедливості та забезпечить ефективне поновлення позивача в правах.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача розмір середньомісячного заробітку за період затримки розрахунку, тобто з 16.01.2021 по 16.04.2021, із розрахунку 470,67 грн. середньоденної заробітної плати у розмірі 30122,88 грн., колегією суддів встановлено наступне.

Метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розрахунку розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку суми недоплати. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, не встановивши суми недоплати з дотриманням принципу пропорційності вказаного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку та сума недоплати.

Як вбачається із матеріалів справи, на даний момент відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності), а тому позовні вимоги про стягнення таких сум задоволенню не підлягають.

Необхідність застосування такого підходу при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17, постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 в справі №480/3105/19, від 20 січня 2021 у справі №200/4185/20-а, від 04 вересня 2020 у справі №260/348/19, від 12 серпня 2020 у справі №400/3365/19, від 29.04.2021 у справі №240/6583/20 та ін.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року по справі № 520/1338/21 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 року по справі № 520/6154/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Г.Є. Бершов
Судді І.С. Чалий В.В. Катунов