Справа № 160/4475/21
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 160/4475/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач),

суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року (суддя 1-ї інстанції Врона О.В.) у справі №160/4475/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі про визнання протиправним та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

25.03.2021р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі про визнання протиправним та скасування наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, від 26.02.2021 №24 о/с, про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, з 01.03.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби; поновлення на посаді слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, або, у разі відсутності такої посади на день ухвалення судового рішення, на посаді слідчого в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, з аналогічними функціональними обов`язками, з 02.03.2021; стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.03.2021 по день винесення рішення суду, з розрахунку середньої заробітної плати станом на 26.02.2021;

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на незаконність свого звільнення через недотримання відповідачем процедури звільнення, зокрема, через: неврахування переважного права залишення на посаді; відсутності пропозиції іншої вакантної посади; за відсутності самого факту реорганізації та скорочення посад у ТУ ДБР; видання наказу про звільнення неповноважною особою; нелегітимне втручання у його право на працю.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вивільнення відбулось із порушенням норм законодавства, за відсутності відповідних гарантій. Так не було запропоновано іншої посади, навіть з урахуванням звернення позивача з відповідними заявами. Звільнення здійснено відповідачем без дотримання норм КЗпП України. Також позивач вказує на те, що згідно із пп.1 п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні" положення Закону №305-ІХ Державне бюро розслідувань як державний правоохоронний орган є правонаступником прав та обов`язків Державного бюро розслідувань як центрального органу виконавчої влади. Позивач зазначає, оскільки функції ДБР не змінилися, то відповідно не змінилися і функціональні обов`язки працівників слідчих органів ДБР, а отже відсутні підстави стверджувати про неможливість переведення позивача на посаду слідчого ДБР. Не погоджується позивач і з висновками суду першої інстанції щодо зміни штатного розпису, за наслідком якого скорочено посади слідчих. З цього приводу позивач вказує на те, що хоча певна реорганізація територіальних органів ДБР і відбувалася, у зв`язку із змінами у чинному законодавстві, але фактично кількість слідчих відділу та слідчих зменшено не було. При цьому, за позицією позивача, зміна статусу посади слідчого із посади державної служби на посаду, яка підлягає заміщенню особами рядового та начальницького складу, не є перешкодою для переведення позивача на нову посаду, як особи, яка раніш пройшла конкурс до органів ДБР. Також, за позицією позивача, положення пп.1 п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №305-ІХ, прямо передбачають трудові гарантії у вигляді збереження трудових відносин працівників ДБР в умовах зміни організаційно-штатної структури Бюро. .Не погоджується позивач і з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ про звільнення підписано уповноваженою особою. З цього приводу позивач вказує на те, що директори ТУ ДБР, посада яких не відноситься до державної служби, не наділені повноваженнями керівника державної служби з притаманними йому повноваженнями щодо призначення та звільнення осіб, посади яких належать до державної служби. Також позивач звертає увагу на те, що судом першої інстанції не надано оцінки аргументам позивача щодо безпідставного втручання у його право на працю та допущену по відношенню до нього дискримінацію, яка полягає у вибірковому підході відповідача щодо залишення певних працівників на роботі.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні, оскільки доводи такої не спростовують висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Також зазначив, що судом першої інстанції не було вирішено питання щодо ознайомлення позивача з матеріалами справи, що мають гриф ДСК, а також не було розглянуто клопотання від 03.06.2021р., про витребування додаткових доказів, це призвело до неповного встановлення обставин у справі, що мають значення, а також неможливості позивачем надати додаткові аргументи та пояснення у справі.

Представник відповідача до суду апеляційної інстанції не з`явився, повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Заявлене суду клопотання про відкладення судового засідання, з підстав звільнення юриста, судом апеляційної інстанції відхилене, відповідно до ст. 313 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 04.11.2019 №77 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі з 05.11.2019, як визначеного переможцем конкурсу, з випробувальним строком 6 місяців.

05.11.2019 позивачем прийнято присягу державного службовця.

Наказом ДБР №304-ос від 05.05.2020 ОСОБА_1 присвоєно 4 ранг державного службовця, як такому, що пройшов випробування та має класний чин старший радник юстиції.

Відповідно до протоколу оперативної наради при директорі ТУ ДБР у м. Мелітополі від 07.05.2020 №23 прийнято рішення про завершення проходження ОСОБА_1 випробувального строку та залишення на службі в ТУ ДБР у м. Мелітополі.

23.11.2020 ОСОБА_1 під підпис був ознайомлений із попередженням про наступне вивільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст.87 Закону України "Про державну службу" з виплатою згідно з частиною четвертою цієї статті вихідної допомоги у розмірі середньомісячних заробітних плат. У вказаному попередженні за вих. №17-09/13638/9-23/2020 від 18.11.2020 особу попереджено про скорочення посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.

Листом №17-09/380/9-23/204 від 26.01.2021 ТУ ДБР у м. Мелітополі повідомило ОСОБА_1 про відкликання попередження про наступне вивільнення від 18.11.2020 у зв`язку з тим, що на підставі наказу ДБР від 30.12.2020 №303дск "Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань" наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 26.01.2021 №4 о/с було внесено зміни до наказу ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 №135 о/с "Про попередження працівників".

Відповідно до попередження про наступне вивільнення від 26.01.2021 року № 17-09/430/9-23/2021 ТУ ДБР у м. Мелітополі, керуючись пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу", попередило ОСОБА_1 про наступне скорочення посади - слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, яку він обіймав, з 01 березня 2021 року.

З вказаним попередженням позивач ознайомився особисто під підпис 28.01.2021 року.

Наказом Т.в.о. директора ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.02.2021 №24о/с "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до п.1 ч.1, ч.4 ст. 87, ст. 89 Закону України "Про державну службу", керуючись п.п.2, 5 ч.3 ст. 13 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" звільнено ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, 01 березня 2021 року, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби.

Підстава: наказ Державного бюро розслідувань від 20.10. 2020 № 202ДСК, наказ Державного бюро розслідувань від 30.12.2020 року № 303ДСК, наказ ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі від 22.10.2020 року №135 о/с, наказ ДБР від 30.12.2020 №303дск, наказ ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі від 26.01.2021 №4о/с, персональне попередження про наступне вивільнення від 26.01.2021 №17-09/430/9-23/2021.

18.02.2021 ОСОБА_1 було направлено до ТУ ДБР у м. Мелітополі заяву про надання згоди на переведення, в якій просив призначити його шляхом переведення на посаду старшого слідчого або слідчого Першого слідчого відділу (із дислокацією у м. Мелітополі), Другого слідчого відділу (із дислокацією у м. Запоріжжі) чи Третього слідчого відділу (із дислокацією у м. Херсоні) ТУ ДБР, розташованому у місті Мелітополі, які належать до посад начальницького складу, після набрання чинності Додатком №6 до наказу ДБР №202 дск від 20.10.2020. У випадку відмови - ОСОБА_1 просив ініціювати перед керівництвом ДБР питання щодо надання йому відповідної пропозиції щодо переведення на посаду слідчого чи старшого слідчого у іншому ТУ ДБР або вжити інших вичерпних заходів для надання йому такої пропозиції.

ОСОБА_1 18.02.2021 направив до ТУ ДБР у м. Мелітополі запит на інформацію щодо наявності вакантних посад слідчих в ТУ ДБР у м. Мелітополі станом на 20.11.2020.

Направлення документів підтверджується копією поштової накладної №506 і описом вкладення у поштове відправлення.

ТУ ДБР отримало документи 23.02.2021, що вбачається з даних сайту Укрпошти, проте відповіді не надало. ОСОБА_1 , вважаючи, що в даному випадку прийнятим ТУ ДБР наказом від 26.02.2021 №24 о/с були порушені підстави і процедура його звільнення звернувся за захистом своїх порушених прав і інтересів з відповідним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачами дотримано чинні на момент виникнення спірних правовідносин норми Закону України "Про державну службу" та прийнято оскаржуваний наказ про звільнення позивача у межах повноважень, у порядку та у спосіб, що визначені законом, внаслідок виведення посади позивача зі штату ТУ ДБР. Також суд відхилив доводи позивача щодо неуповноваженої особи

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підставі.

Згідно із ст..1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" (в редакції до змін, внесених Законом № 305-IX) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Відповідно до ч.1, 2 ст.14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці, працівники, які уклали трудовий договір із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу". (далі Закон № 889-VIIІ)

За змістом ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIIІ (в редакції на час видання оскаржуваного наказу) скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

У спірному випадку встановлено, що у зв`язку з прийняттям Закону № 305-IX, яким змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції, було затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань. Зокрема, внаслідок реалізації наказів ДБР від 20.10.2020 №202дск та від 30 грудня 2020 №303дск, посади державної служби у слідчому управлінні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополь, були повністю виведені зі штатного розпису територіального управління. Була скорочена та виведена зі штатного розпису і посада державної служби "слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополь", яку обіймав позивач.

Таким чином, встановивши факт скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для звільнення позивача на підставі положень ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIIІ.

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що не займав посаду із найменуванням «державна служба», спростовується тим, що 05.11.2019 позивачем прийнято присягу державного службовця, та обіймав посаду слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі з 05.11.2019, як визначеного переможцем конкурсу, з випробувальним строком 6 місяців.

Щодо звільнення позивача пізніше 30 календарних днів з моменту попередження про наступне вивільнення, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивача звільнено 01.03.2021 у відповідності до норм законодавства. Так попередження про вивільнення було здійснено 28.01.2021, що підтверджується особистим підписом позивача. Оскільки 30-й календарний день з моменту попередження припадає на суботу 27.02.2020, то останнім робочим днем позивача є перший робочий день понеділок - 01.03.2021, а отже звільнення відбулось у відповідності до норми ч.3 ст. 87 Закону №889-VІІІ.

Щодо посилання позивача про обов`язок відповідача запропонувати, вакантну посаду у тому самому державному органі, відповідно до норм КЗпП України, та недодержання відповідачем норм КЗпП України при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать встановлені обставини справи, позивач у листопаді призначений на посаду слідчого першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополь, та 05.11.2019р. прийняв присягу державного службовця.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 5 Закону 889-VIIІ, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону 889-VIIІ однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону 889-VIIІ, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Водночас, 02.02.2020р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12.12.2019р. № 378-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.

Зокрема, відповідно до ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

При цьому, Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020р. №440-ІХ внесені аналогічні зміни в Закон України "Про державну службу", який набрав чинності 13.02.2020р.

Отже, після внесення Законом України від 14.01.2020р. №440-IX змін у Закон України "Про державну службу", норми ч. 3 ст. ст.49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.

Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Положеннями ч. 3 ст. 5 Закону 889-VIIІ визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України "Про державну службу", на час прийняття оскаржуваних наказів було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то суд приходить до висновку про те, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а відтак доводи позивача з приводу невиконання обов`язку в частині працевлаштування позивача, суд вважає помилковими.

При цьому, норми ч.3 ст.87 Закону 889-VIIІ не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у Державному бюро розслідувань, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком.

Таким чином доводи позивача про недодержання відповідачем норм Кодексу законів про працю України, а також відсутність пропозиції іншої посади, є помилковими.

Щодо посилань позивача на пп.3, 4 п.3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №305-ІХ та можливість переведення його на посаду слідчого без проходження конкурсу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Частиною 3 статті 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" передбачено, що на службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, вказаною нормою права прямо передбачено обов`язковість проведення конкурсу на службу в ДБР.

Як зазначено вище, у зв`язку з прийняттям Закону № 305-IX (набрав чинності з 27.12.2019) змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Відповідно до пунктів 3, 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 305-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань" директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України "Про Державне бюро розслідувань" з урахуванням внесених цим Законом змін.

Працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України "Про Державне бюро розслідувань" з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Отже, вказаною нормою права встановлено, що працівники, які на час набрання чинності цим законом (27.12.2019) вже перебували на посадах ДБР та перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують свої повноваження до їх звільнення.

У спірному випадку позивач, після набрання чинності Законом № 305-IX, продовжував виконувати свої повноваження до часу свого звільнення.

Таким чином, посилання позивача на положення до пунктів 3, 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 305-IX, як гарантію залишення на посаді, суд вважає помилковими,

Також колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо можливості переведення позивача з посади державної служби "слідчого" на посаду "слідчого", оскільки переведення допускається лише з посади державної служби на посаду державної служби у системі Державного бюро розслідувань, відповідно до ч.1 ст. 14-3 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" , а саме - державні службовці можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України "Про державну службу".

Проте, посада, яку обіймав позивач виведена з посади «державної служби».

Щодо посилання позивача про неоднаковий підхід до вивільнення працівників ДБР, колегія суддів зазначає, що в даному випадку у справі розглядається підстави та порядок звільнення позивача.

Доводи позивача про те, що наказ про його звільнення підписано не повноважною особою, колегія суддів відхиляє з урахуванням норм ст. 2 Закону №889-VIII, та ст.ст. 12, 13 Закону України "Про Державне бюро розслідувань".

Щодо аргументів позивача про нелегітимне втручання у його право на працю.

У спірному випадку підставою звільнення позивача стали законодавчо внесені зміни щодо удосконалення діяльності ДБР, внаслідок чого було скорочено посаду державної служби, яку обіймав позивач.

Отже, втручання у право позивача, з підстав удосконалення діяльності ДБР шляхом внесення змін до деяких законів України, мало місце на підставі закону, переслідувало легітимну мету та було пропорційне їй.

Щодо посилання позивача на порушення норм процесуального права, а саме не розгляд клопотання від 03.06.2021р. про витребування додаткових доказів, а також ненадання для ознайомлення поданих документів (наказів) з грифом ДСК, колегія суддів зазначає, що не ознайомлення позивачем з наказами відповідача з грифом ДСК (штатним розписом) та не вирішення питання щодо витребування додаткових доказів, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, відповідно до норм ст. 317 КАС України.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у справі №160/4475/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2021 року.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак