Справа № 280/4208/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 280/4208/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року (м. Запоріжжя, суддя Новікова І.В.) у справі № 280/4208/21

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

24 травня 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком позивачу;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, що складає 10246,00 грн. з урахуванням вже виплаченої суми допомоги до 5 травня за 2021 рік.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року позовні вимоги позивача задоволені.

Стягнуто на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» управлінню лише надано повноваження щодо перерахування коштів допомоги на спеціальні рахунки військових частин, установ і організацій за місцем служби військовослужбовців, поліцейських, осіб начальницького та рядового складу органів ВСУ, осіб начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України (крім пенсіонерів). Разом з тим, в оскарженому рішенні суд першої інстанції не вказав якими правовими нормами передбачено право відповідача здійснювати нарахування щорічної разової грошової допомоги до 5 травня.

Згідно із пп. 2 п. 11 Паспорту бюджетної програми, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 12.04.2021 № 180, результативним показником бюджетної програми загального фонду (затратами) для виплати щорічної разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни II групи є постанова Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 № 325 і сума за загальним фондом складає 3906,00 грн. Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою КМУ від 17.06.2015 № 423, центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики в частині організації виплати разової грошової допомоги ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», є Міністерство соціальної політики України.

У справі відсутні докази того, що управління здійснювало протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу щорічної разової грошової допомоги у 2021 році у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Відповідач також зазначив, що позовна заява повністю формується на підставі вже сформованих висновків судів, пакет документів готує позивач, витрати часу на виготовлення позовної заяви є незначними. Тому, з огляду на допущені помилки у вимогах позовної заяви, розмір витрат на правову допомогу необхідно зменшити до 500,00 грн.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Від представника позивача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Представник позивача зазначає, що з 27 лютого 2020 року положення статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту» застосовуються в редакції Закону України від 25 грудня 1998 року № 367-XIV, а саме: щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №440/2722/20.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має статус особи з інвалідністю ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 від 06.12.2018.

23 квітня 2021 року відповідач здійснив позивачу виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 №325 у розмірі 3906,00 грн.

28 квітня 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив провести виплату разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі 10246,00 грн. з урахуванням вже виплаченої суми.

Листом відповідача від 07.05.2021 позивачу відмовлено у задоволенні його заяви.

Не погодившись із розміром виплаченої допомоги, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки: з 27.02.2020 заявник набув право на соціальне забезпечення відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998, яка передбачала розмір допомоги до 5 травня для інвалідів ІІ групи - 8 мінімальних пенсій за віком; відповідачем протиправно виплачено позивачу щорічну разову грошову допомогу у меншому розмірі, ніж передбачено статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, що підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про їх зменшення до 1000,00 грн., з огляду на предмет спору, незначну складність адміністративної справи та сталість судової практики Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998 статтю 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було доповнено частиною четвертою такого змісту: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком».

Пунктом 20 Розділу ІІ Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» згадану вище норму права викладено в такій редакції: «Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.».

У подальшому рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 визнано неконституційними зокрема положення статті 67 розділу І, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ розділ VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено п. 26, яким встановлено, що норми і положення ст.ст. 12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 у справі № 1-247/2018 (3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що встановлення пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України іншого, ніж у ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Кодексу та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що суперечить принципу верховенства права, встановленому ст. 8 Конституції України.

09.04.2021 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 №325 «Деякі питання виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», якою затверджено Порядок використання коштів державного бюджету, передбачених для виплати щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань та Розміри виплати у 2021 році разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Відповідно до зазначеної постанови Кабінету Міністрів України разова грошова допомога до 5 травня у 2021 році виплачується в таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 4421 гривня; II групи - 3906 гривень; III групи - 3391 гривня.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною 3 статті 7 КАС України передбачено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у 2021 році відповідач мав здійснити виплату позивачу одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25.12.1998, а не у меншому розмірі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.04.2021 №325.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у рішенні від 29 вересня 2020 року по зразковій справі № 440/2722/20.

У зразковій справі № 440/2722/20 Верховний Суд також зазначив, що відповідачем у даній категорії справ є орган, уповноважений здійснювати виплату разової щорічної грошової допомоги до 5 травня (Управління соціального захисту населення та/або Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки відповідачем протиправно виплачено позивачу щорічну разову грошову допомогу у меншому розмірі, ніж передбачено статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Щодо розміру судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч.ч.1, 3 ст. 132 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. За змістом частини 3 цієї ж статті для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

На підтвердження понесених позивачем судових витрат в сумі 2000,00 грн. на оплату професійної правничої правової допомоги в суді першої інстанції представником позивача - адвокатом Захаровою Т.В до суду надані копії: договору про надання правової допомоги №07/04/21 від 07.04.2021, акта від 24.05.2021 № 1 приймання-передачі наданих послуг згідно із договором про надання правової допомоги №07/04/21 від 07.04.2021; виписки по особовому рахунку за 15.04.2021, наказу №0310-1/к від 03.10.2016, наказу №2107/20-1К від 30.06.2020, наказу №07/04/21-2 від 07.04.2021, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, посвідчення адвоката України.

Враховуючи те, що адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 належить до категорії незначної складності, та предмет спору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума судових витрат позивача на оплату професійної правничої правової допомоги, що підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, має становити 1000,00 грн.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Хортицькому району залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року у справі № 280/4208/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко