Справа № 640/23729/19
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 листопада 2021 року місто Київ №640/23729/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом до третя особа про Громадянина Таджикистану Саідджафарзоди Умедджоні Державної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області визнання протиправним та скасування рішення від 11.11.2019 №187-17,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Громадянин ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 187-19 від 11.11.2019 року про відхилення скарги на наказ Головного управління державної міграційної служби у Львівській області від 13 червня 2019 № 161 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- прийняти рішення, яким зобов`язати Державну міграційну службу України задовільнити скаргу позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати прийняти рішення про продовження довідки позивача про звернення за захистом, у відповідності до термінів, передбачених законодавством про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач 7 квітня 2019 року був затриманий представниками Прикордонної варти Республіки Польща. На підставі Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб» 8 квітня 2019 року Позивача було передано на територію України та затримано цього ж дня. 9 квітня 2019 року Личаківським районним судом м. Львова було прийнято рішення про затримання Позивача з метою ідентифікації. 28 травня 2019 року позивач, перебуваючи у пункті тимчасового тримання, звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. 13 червня 2019 року Головним управлінням ДМС України у Львівській області відповідачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту про що повідомлено позивача, а на наступний день, 9 червня 2019 року позивач був поміщений до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні «Волинський» ДМС України, село Журавичі Ківерцівського району Волинської області. 13 липня 2019 року позивач написав скаргу на рішення міграційної служби, у порядку статті 12 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (на наказ Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 13 червня 2019 № 161 про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту). 11 листопада 2019 року рішенням №187-19 відповідача скарга була відхилена (оскаржуєм рішення). Позивач вважає, що при розгляді скарги, відбулося порушення Закону України «Про державну службу», а саме статті 4. 1. 1. Державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів: 1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; 2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Васильченко І.П.) від 09.12.2019 в адміністративну справу №640/23729/19 прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, визначено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2020 заяву відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення

Так, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, справу в порядку пп.2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду передано на повторний автомазитований розподіл справ між суддями.

Відповідно до частини дев`ятої статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України, невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ виключно у разі, коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач із складу колегії суддів (якщо справа розглядається колегіально) у визначених законом випадках не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №640/23729/19 передано на розгляд судді Іщуку І.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року прийнято адміністративну справу №640/23729/19 до провадження суддею Іщуком І.О. в порядку спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Відповідач проти позову заперечив та просив суд відмовити в його задоволенні. В обґрунтування зазначає, що враховуючи те, що заявник із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до ГУ ДМС у Львівській області тільки після затримання працівниками прикордонної служби, даний факт може свідчити про те, що заявник зловживає процедурою міжнародного захисту, а звернення до міграційної служби обумовлене не потребою у міжнародному захисті, а бажанням легалізації на території України. Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 13.06.2019 № 161 громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення ОСОБА_3 було повідомлено ГУ ДМС України у Львівській області від 18.06.2019 №29. Не погодившись із зазначеним наказом ГУ ДМС України, позивачем було надано до ДМС України скаргу у порядку ст. 12 ЗУ « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Рішенням ДМС України від 11.11.2019 №187-19 громадяну Таджикистану ОСОБА_3 відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 19.11.2019 року Головним управлінням ДМС України у Львівській області повідомлено ОСОБА_2 щодо прийнятого ДМС України рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення №70). Виходячи з наведеного вважає, що ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області у повному обсязі було досліджено матеріали особової справи шукача притулку та було прийнято обґрунтований висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із відсутністю умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Таким чином, вказане рішення, яке є предметом оскарження в даному позові прийнято правомірно та обгрунтовано.

Справу розглянуто після отримання судом інформації щодо повідомлення належним чином сторін про відкриття спрощеного позовного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до матеріалів особової справи № 2019LV0021 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Таджикистан.

В Україні знаходиться в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства Львівського прикордонного загону Західного регіонального Управління Прикордонної Служби України, які незаконно перебувають в Україні за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач 02.05.2019 був затриманий працівниками Прикордонної варти Республіки Польща на території Республіки Польща та був переданий українській стороні.

31 травня 2019 року звернувся до ГУ ДМС у Львівській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 13.06.2019 № 161 громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 18.06.2019 №29 ОСОБА_3 було повідомлено ГУ ДМС України у Львівській області про прийняте рішення.

Позивачем було надано до ДМС України скаргу від 28 травня 2019 року на Наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 13.06.2019 № 161.

Рішенням ДМС України від 11.11.2019 №187-19 ОСОБА_3 відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для виріішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19.11.2019 року Головним управлінням ДМС України у Львівській області позивачу повідомлено щодо прийнятого ДМС України рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує і додаткового захисту (повідомлення №70).

Вважаючи рішення ДМС України від 11.11.2019 №187-19 необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Крім того, в силу положень п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Таким чином, суд зазначає, що особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд з матеріалів справи встановив, що виїзд з країни громадської належності позивача відбувся через його побоювання зазнати переслідувань на території Батьківщини.

Однак, така обставина не може кваліфікуватись судом, в розрізі конвенційних ознак надання статусу біженця, як обставина, що слугує підтвердженням наявності підстав надання статусу біженця або критеріїв набуття додаткового захисту в Україні.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" зазначається, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен був довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Верховний Суд у своїй постанові від 16.02.2018 у справі № 815/2911/17 (адміністративне провадження № К/9901/2882/17) зазначив, що при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні докази, навести переконливі аргументи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового яхисту, позивач вказує, що на території Республіки Таджикистан піддається релігійним переслідуванням.

Однак, задокументовані докази наявності переслідувань в країні громадянської належності у позивача відсутні.

Під час співбесіди 04.06.2019 позивач зазначив, що не користується захистом країни походження (Республіка Таджикистан) в зв`язку із фабрикуванням стосовно нього правоохоронними органами Республіки Таджикистан кримінальної справи.

Заявник стверджує, що в кінці 2012 року представники правоохоронних органів Республіки Таджикистан повідомили його батькові, що заявник належить до течії ісламу ОСОБА_4 , за що його можуть ув`язнити, однак представники правоохоронних органів готові допомогти і організувати його втечу з країни. Вони допомогли заявнику втекти до Киргизстану, після чого почали вимагати у батька заявника гроші за закриття немов би відкритої стосовно заявника кримінальної справи. Оскільки батько заявника не зміг зібрати необхідну суму грошей, стосовно нього правоохоронними органами Республіки Таджикистан в 2014 році відкрито кримінальну справу за зберігання наркотиків.

В період з кінця 2012 року по грудень 2018 року заявник проживав в м.Ош, Киргизстан, де займався спортом (бойовим мистецтвом). Проживав на кошти, які йому висилали батьки.

В грудні 2018 році заявник виїхав з Киргизстану і транзитом через Казахстан та Російську Федерацію на початку квітня 2019 року нелегально у вантажному автомобілі перетнув кордон з Україною, а 06.04.2019 року таємно зі своїм знайомим перейшов кордон з Республікою Польща, де був затриманий представниками прикордонної служби та переданий представникам прикордонної служби України.

Аналізуючи матеріали співбесіди, суд встановив, що в ході проведення співбесіди, заявник не повідомляє про переслідування у країні громадянської приналежності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), чи приналежності до певної соціальної групи.

Також заявник жодного разу не брав участі в мітингах або будь-яких інших зібраннях чи демонстраціях та не є членом будь-якої політичної партії.

Проте він зазначає, що зазнає переслідувань через віросповідання, а саме, ймовірну приналежність до Шафіітського Мазхабу.

У свою чергу, відповідач вказує, що вищевказані твердження позивача викликають сумніви. Відповідно до ІКП, Шафіітський Мазхаб є однією із чотирьох шкіл сунітського іслама і являється однією із найбільш розповсюджених богословсько-правових шкіл, послідовників якої можна зустріти в багатьох кутках світу.

Слід зазначити, що влада Республіки Таджикистан обмежує свободу релігії віри, а офіційним в державі визнаний тільки Ханафітський Мазхаб.

Однак, в ході проведення співбесіди заявник зазначає, що не належить до течії ісламу ОСОБА_4 , а його належність до цієї течії була видумана представниками правоохоронних органів з метою отримання коштів від його батька.

Також заявником не надано жодних фактів щодо переслідування в країні громадського походження за релігійними переконаннями.

З урахуванням всього викладеного суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю.

Крім того, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не надано.

Таким чином, суд робить висновок, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС у Львівській області належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні Саідджафарзода Умедджоні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

На думку суду, причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, позивач ні в заяві-анкеті, ні під час проведеної співбесіди не обґрунтував свої побоювання та не надав переконливих відомостей для отримання захисту на території України. Доводи позивача ґрунтуються лише на суб`єктивних твердженнях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставить під сумніви правдивість наданої ним інформації, є необґрунтованими та недоведеними.

Заслуговують на увагу доводи, що біженець, який побоюється за своє життя, шукає притулку у першій безпечній країні, в якій опиняється, а не намагається обрати найбільш комфортну країну для проживання.

Зі слів позивача на співбесіді вбачається, що позивач в період з кінця 2012 року по грудень 2018 року проживав в м.Ош, Киргизстан. В грудні 2018 році виїхав з Киргизської Республіки. В квітні 2019 року через територію Казахстану та Російської Федерації нелегально перетнув кордон з Україною, а 06.04.2019 спільно зі знайомим таємно перейшов кордон з Республікою Польща, де був затриманий представниками Прикордонної варти Республіки Польща та переданий представникам прикордонної служби України.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до органу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, зокрема, висловленою у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Так, Верховний Суд зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

На основі всебічного дослідження матеріалів особової справи Саідджафарзода Умедджоні можна зазначити, що під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства), політичних переконань.

Як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, проаналізувавши вищенаведене, факт переслідування заявника в країні громадянської належності за ознаками віросповідання викликає сумнів. Натомість, як зазначає заявник, в країні громадянського походження стосовно нього відкрито кримінальну справу за зберігання наркотиків.

Позивачем не надано доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

Іноземець не приймав участі у жодній релігійній, політичній, військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності.

У зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність небезпеки його життю в країні походження та побоювання за своє життя, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За наведених обставин суд погоджується з доводами відповідача про відсутність у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози життю, безпеці чи свободі на батьківщині, а звернення до органів Державної міграційної служби мало на меті лише легалізацію перебування в Україні.

Правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом (частина перша статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з пунктом 8.1 розділу VIII Правил №649 ДМС відповідно до статті 12 Закону здійснює розгляд скарг на рішення територіальних органів ДМС, зокрема, про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Рішення, передбачені пунктом 8.3 цього розділу, оформлюються рішенням ДМС (додаток 36), реєструються в журналі реєстрації рішень про розгляд скарг (додаток 37) та надсилаються разом з особовою справою заявника у встановленому порядку до відповідного територіального органу ДМС (пункт 8.5. розділу VIII Правил №649).

Оцінюючи рішення ДМС України від від 11.11.2019 №187-19 про відхилення скарги позивача на рішення/наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 13.06.2019 № 161 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту» суд враховує, що ДМС України за результатом розгляду скарги Саідджафарзода Умедджоні дійшло висновку, що рішення ГУ ДМС України у Львівській області є правомірним та обґрунтованим. ДМС погодилась з твердженням територіального органу ДМС, що відомості, про які наводить заявник у заяві та під час співбесіди не можуть бути підставою для надання йому міжнародного захисту, зауваживши, що такий висловлює побоювання щодо повернення до країни походження через релігійні переслідування, звідки він походить. ДМС дійшло висновку, що факт переслідування заявника в країні громадянської належності за ознаками віросповідання викликає сумнів. Натомість, як зазначає заявник, в країні громадянського походження стосовно нього відкрито кримінальну справу за зберігання наркотиків

Вивчивши всі матеріали справи, суд переконаний, що позивач відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому ДМС України правомірно прийнято рішення від 11.11.2019 №187-19 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС у Львівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами 1 та 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги громадянина Таджикистану ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову громадянина Таджикистану ОСОБА_5 - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іщук І.О.