Справа № 420/11881/21
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про зобовязання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просить зобовязати Головне управління ДПС в Одеській області зареєструвати ОСОБА_1 платником єдиного податку з 07.07.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 18 травня 2020 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, номер запису 0161757, та взята на облік в органах податкової служби. 31 березня 2021 року у зв`язку з запровадженням карантину і локдауну подала заяву про реєстрацію припинення підприємницької діяльності і діяльність була припинена, номер запису

001161757. Вказана інформація підтверджується даними

Єдиного державного реєстру. У липні 2021 року у зв`язку із пом`якшенням карантину вирішила зареєструватись суб`єктом підприємницької діяльності через сервіс "ДІЯ". 07 липня 2021 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, номер запису 000173642, а 08 липня 2021 року отримала відмову

відповідача у праві обрати спрощену систему оподаткування.

Позивач вважає відмову у реєстрації суб`єкта господарювання як платника єдиного податку незаконною, необґрунтованою, а тому звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов, відповідно до якого ГУ ДПС в Одеській області не погоджується з доводами позивача.

Предстанвик відповідача зазначає, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності позивачем відбулась 31.03.2021року, на підставі чого було анульовано реєстрацію платника єдиного податку. Повторна реєстрація ФОП ОСОБА_1 відбулася 07.07.2021 року. Разом з електронною відомістю з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, надійшла електронна заява від 07.07.2021 року про

застосування спрощеної системи оподаткування з 07.07.2021 року. За результатами розгляду якої, з урахуванням того, що до 31.03.2021 року позивач вже перебував на спрощеній системі оподаткування та був виключений з реєстру платників єдиного податку у звязку з державною реєстрацією припинення. ОСОБА_1 будо повідомлено листом № 2729/АП/15-32-50-08 від 08.07.2021 року, що підпунктом 298.1.4 пункту 298.1 статті 298 Податкового кодексу України передбачена можливість здійснення переходу на спрощену систему оподаткування один раз протягом календарного року.

Разом з тим, представник відповідача вказує, що недотримання вимог п.п. 298.1.4 п. 298.1 ст. 298 Кодексу є однією з підстав для прийняття контролюючим органом рішення про відмову у реєстрації суб`єкта господарювання як платника єдиного податку. У разі якщо фізична особа - підприємець, яка на початок поточного року перебував на спрощеній системі оподаткування та щодо якої державним реєстратором прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності, поновила реєстрацію протягом поточного року, то така особа вважається платником інших податків і зборів. При цьому така особа не може повернутись у поточному році на спрощену систему оподаткування, оскільки вже скористалась своїм правом на застосування спрощеної системи оподаткування у цьому році.

Враховуючи вищевикладене, на переконання представника відповідача, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами та іншими нормативними актами України, з огляду на що вимоги визначені у позові є безпідставним.

Позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якій позивач зазначила, що доводи відповідача не відповідають чинному законодавству.

Ухвалою суду від 28.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою підприємцем 18.05.2020, номер запису: 0161757, та 31.03.2021 внесено запис №001161757 про реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, підстава: власне рішення.

Також, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою підприємцем 07.07.2021, номер запису: 000173642.

Як зазначають позивач в адміністраивному позові та представник відповідача у відзиві, від ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області надійшла заява від 07.07.2021 року про застосування спорщеної системи оподаткування з 07.07.2021 року.

Листом від 08.07.2021 року №2729/АП/15-32-50-08 Головне управління ДПС в Одеській області повідомило позивача, що за результатом розгляду заяви про застосування спрощеної системи оподаткування, та з урахуванням того, що до 31.03.2021 року позивач вже перебувала на спрощеній системі ополаткування та була виключена з реєстру платників єдиного податку у звязку з державною реєстрацією припинення, підпунктом 298.1.4 пункту 298.1 статті 298 Податкового кодексус України від 02.12.2010 року №2756-VI(із змінами та доповненнями) передбачена можливість здійснення переходу на спрощену систему оподаткування один раз протягом календарного року. Недотримання вимог пп. 298. 1.4 п. 298.1 ст. 298 ПКУ є однією з підстав для прийняття рішення про відмову у реєстрації субєкта господарювання як платника єдиного податку.

Не погоджуючись з позицією відповідача, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з п. 291.2 ст. 291 Податкового кодексу України (далі - ПК України) спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 291.3 статті 291 ПК України визначено, що юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Відповідно до п. 291.4 ст. 291 ПКУ суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку:

1) перша група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб, здійснюють виключно роздрібний продаж товарів з торговельних місць на ринках та/або провадять господарську діяльність з надання побутових послуг населенню і обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 1000000 гривень;

2) друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.

Дія цього підпункту не поширюється на фізичних осіб - підприємців, які надають посередницькі послуги з купівлі, продажу, оренди та оцінювання нерухомого майна (група 70.31 КВЕД ДК 009:2005), а також здійснюють діяльність з виробництва, постачання, продажу (реалізації) ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння. Такі фізичні особи - підприємці належать виключно до третьої групи платників єдиного податку, якщо відповідають вимогам, встановленим для такої групи;

3) третя група - фізичні особи - підприємці які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 7000000 гривень;

4) четверта група - сільськогосподарські товаровиробники:

а) юридичні особи незалежно від організаційно-правової форми, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків;

б) фізичні особи - підприємці, які провадять діяльність виключно в межах фермерського господарства, зареєстрованого відповідно до Закону України "Про фермерське господарство", за умови виконання сукупності таких вимог:

здійснюють виключно вирощування, відгодовування сільськогосподарської продукції, збирання, вилов, переробку такої власновирощеної або відгодованої продукції та її продаж;

провадять господарську діяльність (крім постачання) за місцем податкової адреси;

не використовують працю найманих осіб;

членами фермерського господарства такої фізичної особи є лише члени її сім`ї у визначенні частини другої статті 3 Сімейного кодексу України;

площа сільськогосподарських угідь та/або земель водного фонду у власності та/або користуванні членів фермерського господарства становить не менше двох гектарів, але не більше 20 гектарів.

Згідно з пп. 298.1.1 п. 298.1 ст. 298 ПК України для обрання або переходу на спрощену систему оподаткування суб`єкт господарювання подає до контролюючого органу за місцем податкової адреси заяву.

Заява подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один з таких способів:

1) особисто платником податків або уповноваженою на це особою;

2) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення;

3) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги";

4) державному реєстратору під час державної реєстрації створення юридичної особи або державної реєстрації фізичної особи - підприємця. Відповідна заява або відомості передаються до контролюючих органів у порядку, встановленому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Пунктом п. 298.3 ст. 298 ПК України визначено, що у заяві зазначаються такі обов`язкові відомості:

1) найменування суб`єкта господарювання, код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - підприємця, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків);

3) податкову адресу суб`єкта господарювання;

4) місце провадження господарської діяльності;

5) обрані суб`єктом господарювання види господарської діяльності згідно з КВЕД ДК 009:2010;

6) обрані суб`єктом господарювання група та ставка єдиного податку або зміна групи та ставки єдиного податку;

7) кількість осіб, які одночасно перебувають з фізичною особою - підприємцем у трудових відносинах, та середньооблікова чисельність працівників у юридичної особи;

8) дата (період) обрання або переходу на спрощену систему оподаткування.

Згідно з п.п. 298.1.2 п. 298.1 ст. 298 ПК України, зареєстровані в установленому порядку фізичні особи - підприємці, які до закінчення місяця, в якому відбулася державна реєстрація, подали заяву щодо обрання спрощеної системи оподаткування та ставки єдиного податку, встановленої для першої або другої групи, вважаються платниками єдиного податку з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому відбулася державна реєстрація.

Судом встановлено, що позивач 27.05.2020 року для проведення реєстраційної фізичної особи-підприємця через електронний сервіс "ДІЯ" за допомогою ЕЦП подав заяву про державну реєстрацію фізичної особи підприємцем та заяву про застосування спрощеної системи оподаткування.

Тобто заява щодо обрання спрощеної системи оподаткування подана позивачем до закінчення місяця в якому відбулася реєстрація фізичної особи-підприємця, а саме 27.05.2020.

Пунктом 298.1 статті 298 визначено, що порядок обрання або переходу на спрощену систему оподаткування платниками єдиного податку першої - третьої груп здійснюється відповідно до підпунктів 298.1.1 - 298.1.4 цієї статті.

Згідно з пп. 298.1.4 п. 298.1 ст. 298 ПК України суб`єкт господарювання, який є платником інших податків і зборів відповідно до норм цього Кодексу, може прийняти рішення про перехід на спрощену систему оподаткування шляхом подання заяви до контролюючого органу не пізніше ніж за 15 календарних днів до початку наступного календарного кварталу. Такий суб`єкт господарювання може здійснити перехід на спрощену систему оподаткування один раз протягом календарного року.

Відповідно до п. 299.6 ст. 299 ПК України підставами для прийняття контролюючим органом рішення про відмову у реєстрації суб`єкта господарювання як платника єдиного податку є виключно:

1) невідповідність такого суб`єкта вимогам, встановленим статтею 291 цього Кодексу;

2) наявність у суб`єкта господарювання, який утворюється у результаті реорганізації (крім перетворення) будь-якого платника податку, непогашених податкових зобов`язань чи податкового боргу, що виникли до такої реорганізації;

3) недотримання таким суб`єктом вимог, встановлених підпунктом 298.1.4 пункту 298.1 статті 298 цього Кодексу.

Суд зауважує, що відмовляючи позивачеві у задоволенні заяви від 07.07.2021 про право застосування спрощеної системи оподаткування, відповідач зазначив твердження стосовно того, що позивач в поточному році перебував на спрощеній системі оподаткування, державним реєстратором стосовно нього прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності, і позивач поновив реєстрацію протягом поточного року.

На думку контролюючого органу, особа не може повернутись у поточному році на спрощену систему оподаткування, оскільки вже скористалась своїм правом на застосування спрощеної системи оподаткування.

Суд зазначає, що в пп.298.1.44 п. 298.1 ст. 298 ПК України, на яку посилається відповідач, йдеться про суб`єктів господарювання, які є платниками інших податків і зборів. В той же час, фізична особа, яка припинила підприємницьку діяльність, не є суб`єктом господарювання. У разі повторної реєстрації у якості суб`єкта підприємницької діяльності вона набуває статусу новоствореної, та на неї поширюється порядок обрання спрощеної системи оподаткування новоствореними суб`єктами підприємництва (встановлений підпунктами 298.1.1 та 298.1.2 ПК України), а не переходу із сплати інших податків на спрощену систему.

З огляду на вказане, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача, що позивачем не дотримано вимоги п.п. 298.1.4 п. 298.1 ст. 298 ПК України під час подання заяви щодо обрання спрощеної системи оподаткування, оскільки державна реєстрація ФОП ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця відбулася в 07.07.2021 року. Тому норми пп.298.1.4 п.298.1 ст. 298 ПК України не могли застосовуватись до позивача.

Крім того, суд вважає, що в даному випадку прийняття рішеня про реєстрацію позивача платником єдиного податку є компетенцією відповідача.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на вищевикладені висновки суду, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про зобовязання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню шляхом:

зобовязання Головне управління ДПС в одеській області повторно розглянути заяву фізичної особи підприємця ОСОБА_1 від 07.07.2021 року про застосування спрощеної системи оподаткування, з урахуванням висновків суду.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 242 КАСУ, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

ФОП ОСОБА_1 за подання даного адміністративного позову сплачений судовий збір в розмірі 2270 грн. за квитанцією №Н8ТМ-7КРМ-С77В-79АХ від 11.07.2021 року.

Враховуючи, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління ДПС в Одеській області суму сплаченого судового збору у розмірі 1135,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про зобовязання Головне управління ДПС в Одеській області зареєструвати ОСОБА_1 платником єдиного податку з 07.07.2021 року задовольнити частково.

Зобовязати Головне управління ДПС в Одеській області повторно розглянути заяву фізичної особи підприємця ОСОБА_1 від 07.07.2021 року про застосування спрощеної системи оподаткування, з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Головне управління ДПС в Одеській області на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1135,00 грн. (одна тисяча сто тридцять пять гривень 00 копійок)

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166, адреса: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5);

Суддя П.П.Марин