Справа № 480/9549/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 р. Справа № 480/9549/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Роменської міської ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2021, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, м. Суми, по справі № 480/9549/20

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Роменської міської ради

про про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Роменської міської ради Сумської області (далі УСЗН РМР, відповідач), в якій, просила суд:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Роменської міської ради Сумської області щодо відмови ОСОБА_1 , у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Роменської міської ради Сумської області надати ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Роменської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 840,80 грн витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог вказала на протиправність дій відповідача щодо відмови у встановлені їй статусу члена загиблого (померлого) ветерана війни та видачі відповідного посвідчення, з огляду на наявність у ОСОБА_1 такого права, оскільки вона є дружиною померлого ОСОБА_2 , який віднесений до осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, був інвалідом 3 групи та мав право на пільги встановлені законодавством України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 року у справі №480/9549/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Роменської міської ради Сумської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Роменської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 , у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Зобов`язано Управління соціального захисту населення Роменської міської ради встановити ОСОБА_1 , статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Стягнуто на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Роменської міської ради (42000, Сумська область, м. Ромни, бульвар Шевченка, 8 ) судовий збір в сумі 840,80 грн.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження доказів та обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 року у справі № 480/9549/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що відповідно до п.1 ст.10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту чинність цього закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій і конфліктів, до яких позивач, як вдова інваліда війни 3 групи, учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, захворювання, інвалідність та смерть якого пов`язані з виконання обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, не віднесена, а тому відповідач правомірно відмовив їй в наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі "Посвідчення члена сім`ї загиблого". З посиланням на абз.2 ч.4 ст.245 КАС України зазначив, що суд не може перебирати на себе повноваження органів державної влади, в даному випадку органів управління соціального захисту населення, оскільки питання щодо надання статусу члена сім`ї померлого ветерана війни та видача відповідного посвідчення є виключною компетенцією відповідача. Відповідь на заяву позивачки до управління надано виключно з посиланням на відсутність права позивачки на такий статус, а тому зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 статус члена сім`ї померлого ветерана війни з видачею відповідного посвідчення є втручанням в дискреційні повноваження останнього.

Позивач не скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу з 27.01.1990 позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними копії свідоцтва про смерть від 29.07.2020.

ОСОБА_2 був особою, якій встановлено статус інваліда війни 3 групи, що підтверджується посвідченням інваліда війни 3-ї групи серія НОМЕР_2 від 21.09.1999 (а.с. 13). Також він мав статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 21.06.2019 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується свідоцтвом про смерть та витягом з протоколу № 487 від 26.10.2020 засідання 12 Регіональної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (а.с. 17).

Управління соціального захисту населення Роменської міської ради видало позивачу посвідчення дружини померлого громадянина з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою за №005560 від 24.12.2020 (а.с. 31).

08 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до УСЗН РМР з заявою про надання їй статусу члена сім`ї померлого (загиблого) ветерана війни та просила видати відповідне посвідчення.

Листом УСЗН РМР № 4297/06 від 15.12.2020 позивача повідомлено, що оскільки соціальний захист дружин померлих учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, смерть яких пов`язана із захворюванням, отриманим під час ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, здійснюється відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме статті 7, 10 вказаного закону на дані правовідносини не поширюються, а тому надати статус члена сім`ї померлого (загиблого) ветерана війни немає законних підстав (а.с. 16).

Вважаючи протиправними вказані дії відповідача щодо відмови позивач звернулася до суду із цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності відмови відповідача у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу посвідчення члена сім`ї загиблого, з огляду на те, що позивач має право на встановлення статусу члена сім`ї загиблого інваліда війни, оскільки як дружина померлого ОСОБА_2 , що належав до ветеранів війни, є особою, на яку поширюється дія статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Також суд першої інстанції, обираючи спосіб захисту порушеного права, дійшов висновку про зобов`язання відповідача встановити позивачу вищевказаний статус та видати відповідне посвідчення, оскільки оскаржувані дії відповідача вчинені не в межах дискреційних повноважень, зважаючи, що право позивачки на отримання статусу члена сім`ї померлого ветерана війни підтверджується матеріалами справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни встановлено Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі - Закон № 3551-ХII).

В преамбулі до Закону № 3551-ХII зазначено, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Поширення чинності Закону № 3551-ХII на дружину померлої особи є похідними від приналежності такої особи до ветеранів війни.

Ветеранами війни у розумінні статті 4 Закону № 3551-ХII є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Положеннями пунктів 1, 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-ХII визначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами;

З огляду на вищенаведені норми права, умовою, за наявності якої особу можна віднести до інвалідів війни, є серед іншого отримання інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. Розділ ІІ Закону України Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасників бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що померлий чоловік позивача ОСОБА_2 мав статус інваліда війни 3 групи та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, отже, на нього поширювалась дія Закону № 3551-XII, що підтверджується посвідченням інваліда 3 групи серії НОМЕР_2 від 21.09.1999 та посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 серії НОМЕР_3 від 21.06.2019.

З довідки військової частини № 83279 № 804/42 від 09.08.1987 вбачається, що померлий чоловік позивача був призваний на учбові збори Роменським РВК та виконував обов`язки у військовій частині НОМЕР_4 в період з 22.07.1987 по 09.08.1987.

Також відповідно до довідки військової частини № НОМЕР_5 від 28.01.1988 № 1671/25 ОСОБА_2 виконував обов`язки у військовій частині № НОМЕР_5 у період з 10.08.1987 по 30.01.1988.

Відповідачем не заперечується, що захворювання, що спричинило смерть ОСОБА_2 пов`язане із виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що також підтверджується витягом з протоколу № 487 від 26.10.2020 засідання 12 Регіональної військово лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (а. с. 17).

Таким чином, за встановлених у справі обставин, враховуючи положення статті 4 Закону №3551-ХII слід дійти висновку, що ОСОБА_2 , який мав статус інваліда війни 3 групи та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, та помер від захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, відповідно до ст. 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту належить також і до ветеранів війни.

Частиною 1 ст. 10 Закону № 3551-ХII передбачено, що чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Отже, зі змісту цієї норми слідує, що чинність Закону № 3551-ХII поширюється і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби при виконанні інших обов`язків військової служби, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.

Відповідно до абзаців 4, 7 п. 1 ст. 10 Закону № 3551-ХII до членів сім`ї загиблих (тих, які пропали безвісті) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема, один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.

З огляду на вищевикладене, на ОСОБА_1 , як на дружину померлого ветерана війни, поширюється чинність Закону № 3551-ХII.

Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни встановлені Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі - Положення № 302).

Згідно з пунктом 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Відповідно до пункту 4 Положення № 302 особам, на яких поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом Посвідчення члена сім`ї загиблого.

Нормами абзацу 2 пункту 7 Положення № 302, зокрема, передбачено, що Посвідчення члена сім`ї загиблого видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на встановлення статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни, що в свою чергу свідчить про протиправність дій Управління соціального захисту населення Роменської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 , у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видачі посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції при вирішенні спору дискреційних повноважень відповідача колегія суддів наголошує, що виходячи з принципу розподілу влад судова влада має здійснювати обмежене втручання у рішення виконавчої влади.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають їм можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох альтернативних варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, кожен із яких є законним. При цьому повноваження державних органів не можуть визнаватися дискреційними за наявності лише одного правомірного та законно обґрунтованого варіанта поведінки суб`єкта владних повноважень.

Дискреція передбачає свободу вибору з-поміж декількох законних альтернатив. Разом з цим, у випадку коли передбачений тільки один законний варіант, дискреція відсутня. Адже дискреція передбачає відсутність обов`язку застосовувати лише одну визначену можливість і наявність декількох варіантів.

Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Враховуючи, що позивач має право на отримання статусу члена сім`ї загиблого ветерана війни, обов`язок відповідача в порядку статті 10 Закону № 3551-XII видати позивачу відповідне посвідчення випливає безпосередньо з положень закону та не передбачає альтернативи, що в свою чергу вказує на відсутність дискреції у спірних відносинах.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст.8 Конституції України та ст.6 КАС України, суд на підставі ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У даному випадку задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Управління соціального захисту населення Роменської міської ради встановити ОСОБА_1 , статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати "Посвідчення члена сім`ї загиблого" є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Також суд керується приписами ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом якої у разі визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Роменської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 по справі № 480/9549/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді О.В. Присяжнюк С.П. Жигилій