Справа № 420/16360/21
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2021-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

29 листопада 2021 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши у порядку письмового провадження клопотання представника відповідача Головного управління МВС України в Одеській області про залишення адміністративного позову без розгляду

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області, в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за період з 27 серпня 2015 року до 15 травня 2018 року включно від суми 25315 гривень, яка стягнута на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року у справі №815/5914/17;

зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 27 серпня 2015 року до 15 травня 2018 року включно від суми 25315 гривень, яка стягнута на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року у справі №815/5914/17.

Представником відповідача Головного управління МВС України в Одеській області подано клопотання про залишення даного адміністративного позову без розгляду у зв`язку з пропущенням строку звернення до адміністративного суду.

В обґрунтування зазначеного клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду представник Головного управління МВС України в Одеській області, посилаючись на ст.122 КАС України зазначив, що для звернення до суду встановлено шестимісячний строк. Разом з тим, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року по справі №815/5914/17 виконане 15.05.2018 року шляхом виплати ОСОБА_1 коштів в сумі 25315 грн., що підтверджується меморіальним ордером №8 від 14.05.2018 р. Отже, позивач ще у травні 2018 року мав можливість дізнатися про те, чи було проведено йому нарахування та виплата компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати.

Також представник відповідача вказує, що про те, що позивач знав що йому не виплачена компенсація по втраті частини доходів підтверджується справою №1540/4140/18, де останній стягував на свою користь не нараховану та не виплачену компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період служби в органах внутрішніх справ України, починаючи з 01.01.2008 року до 26.08.2015 року згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі № 815/5914/17.

Однак, позивач звернувся до ліквідаційної комісії із заявою про виплату компенсації лише 28.07.2021 року.

Зазначене, на переконання представника відповідача, свідчить про недотримання позивачем строку звернення до суду з заявленими позовними вимогами.

Позивач надав до суду відповідь на клопотання відповдіача, в якому зазначив, що до даних правовідносин не застосовуються обмеження строку звернення до суду. оскільки спір стосується виплати заробітної плати.

Розглянувши подане клопотання, суд вважає його таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що:

- позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (частина перша);

- для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга);

- для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята).

Частинами 1 та 2 ст.233 К КЗпПУ визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - ЗУ № 2050-III) виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Предметом розгляду даної справи є зокрема, зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 27 серпня 2015 року до 15 травня 2018 року включно від суми 25315 гривень, яка стягнута на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року у справі №815/5914/17.

В чвою чергу, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року у справі №815/5914/17 стягнуто з Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 суму грошового забезпечення, яке повинне було бути нараховане та виплачено йому за період служби в органах внутрішніх справ з 01.01.2008 року по 26.08.2015 року у розмірі 25 315 грн. з урахуванням індексу інфляції та відрахуванням установлених законом податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Згідно з рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій ст. 233 КЗпП, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з ст. 2 ЗУ № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за своїм змістом також є державною гарантією, встановленою законодавством, звернення до суду з позовом про стягнення якої не обмежується будь-яким строком.

Наведена позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 810/594/17 (адміністративне провадження № К/9901/1772/17).

Судом також враховується те, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Європейський суд зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, як випливає з рішення Європейського суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, як свідчить позиція Європейського суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Згідно з ч.ч.3-4 ст.123 КАСУ, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАСУ, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Отже, з урахуванням наведених норм, суд відмовляє у задоволенні поданого клопотання з огляду на його безпідставність та необґрунтованість.

Керуючись ст. 240 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання представника відповідача Головного управління МВС України в Одеській області про залишення даного адміністративного позову без розгляду у зв`язку з порушенням строку звернення до адміністративного суду відмовити.

Ухвала окремо від остаточного рішення оскарженню не підлягає.

Суддя Марин П.П.