Справа № 420/654/20
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/654/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Городненська сільська рада Болградського району Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, у якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Одеській області в порушенні строків, встановлених ст.118 ч.7 Земельного кодексу України, та не прийняття рішення (наказу) за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23 вересня 2019 року із урахуванням висновків суду викладених у судовому рішенні та прийняти рішення з урахуванням вимог ст.118 ч.7 Земельного кодексу України та пункту 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року № 333, у виді наказу, яким надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області;

стягнути з відповідача судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу на користь позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 23.09.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, що знаходиться поруч із земельною ділянкою, яка має кадастровий номер: :01:003:0553, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, за межами населеного пункту Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області або мотивовані відмові в наданні вказаного дозволу. Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області було надано лист про надання відповіді від 28.10.2019 року № КО-975/0-746/6-19, яким відмовлено у наданні такої земельної ділянки. В даному листі не містилося категоричної відмови від надання земельної ділянки, а лише роз`яснювальна інформація загального характеру не підтримана жодними нормами чинного законодавства України. У листі було вказано, що бажана для відведення земельна ділянка не відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності, також ГУ Держгеокадастру в Одеській області рекомендує звернутися з окремими клопотаннями щодо отримання дозволів на розробку проекту землеустрою. Вказує, що з відмовою відповідача погодитись не можна, оскільки вона не ґрунтується на вимогах закону. На законодавчому рівні закріплено підстави такої відмови вони є вичерпними і додаткового тлумачення не потребують.

Процесуальний рух справи

Ухвалою суду від 03 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з розглядом справи без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами, згідно з ч.5 ст.262 КАС України.

Ухвалою від 03 лютого 2020 року суд витребував від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 від 23 вересня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

02 березня 2020 року від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, направлений засобами поштового зв`язку 26.02.2020 року.

Також 02 березня 2020 року від відповідача через канцелярію суду, на виконання ухвали суду про витребування доказів, супровідним листом від 26 лютого 2020 року надійшли копії матеріалів щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 від 23 вересня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а саме: державний акт на право колективної власності на землю, графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки на території Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області; відповідь від 28 жовтня 2019 року №КО-975/0-745/6-19 про надання відповіді на клопотання від 23 вересня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га, на території Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області (за межами населеного пункту).

Від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

11 березня 24 січня 2020 року представником позивача через канцелярію суду подано заяву з додатками про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу.

03 квітня 2020 року через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на заяву позивача від 11 березня 2020 року про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

02 квітня 2020 року позивачем подано відповідь на заперечення.

Ухвалою від 03 квітня 2020 року суд ухвалив залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Дмитрівську сільську раду Болградського району Одеської області. Розгляд адміністративної справи №420/654/20 проводити за правилами загального позовного провадження. Розпочати спочатку розгляд адміністративної справи №420/654/20 зі стадії відкриття провадження у справі. Витребувати від Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області інформацію стосовно того, чи здійснює на території Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області підприємницьку діяльність колективне сільськогосподарське підприємство «Світанок»; чи перейшли до комунальної власності територіальної громади землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, в межах яких розташована земельна ділянка за кадастровим номером :01:002:0553.

Ухвалою суду від 03 квітня 2020 року зупинено провадження у справі до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 08 вересня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено провадження у справі.

У підготовчому засіданні 08 вересня 2021 року ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання, замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору з Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області на Городненську сільську раду Болградського району Одеської області.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 26 жовтня 2021 року 11 год. 30 хв.

Судове засідання, призначене на 26 жовтня 2021 року, було перенесене на 15 листопада 2021 року 11 год. 30 хв.

У судове засідання, призначене на 15 листопада 2021 року, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно.

Від представника позивача 03 листопада 2021 року через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Інші учасники справи причини неявки не повідомили.

Згідно з ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За приписами ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

15 листопада 2021 року ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання, суд ухвалив здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Позиція відповідача

02 березня 2020 року до суду (вх.№9363/20) від Головного управління Держгеокадастру в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 125-129), у якому відповідачем зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказано, що з інформацією Відділу у Болградському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 08.01.2020 № 17/406-20-0.290 відповідно до рішення сесії Дмитрівської сільської ради народних депутатів від 26 червня 1995 року № 2-ХХП, колективному сільськогосподарському підприємству «Світанок» видано Державний акт на право колективної власності на землю на загальну площу 4589,8 га. Державний акт на право колективної власності на землю (серія ОД) зареєстровано в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №10 від 15 лютого 1996 року. На підставі вищезазначеного Державного акту Одеським науково - дослідним та проектним інститутом землеустрою розроблена Схема поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП «Світанок». Несформована земельна ділянка яка межує з земельною ділянкою за кадастровим номером :01:002:0553 відноситься до земель колишньої колективної власності, які надавалися громадянам для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель КСП «Світанок». Враховуючи те, що Головне управління не розпоряджається бажаною до відведення земельною ділянкою, позивачу надано обґрунтовану відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою від 28.10.2019 № КО-975/0-745/6-19.

Щодо вимоги про зобов`язання Головне управління розглянути клопотання позивача із урахуванням висновків суду викладених в судовому рішенні та прийняти рішення у виді наказу, яким надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач зазначає, що це є його дискреційними повноваженнями.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

02 березня 2020 року до суду (вх.№ЕП/2053/20) від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву у якій зазначено, що позивач повністю підтримує свої позовні вимоги та не погоджується з відзивом на позов. Посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві вказує, що оспорювана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вона не перебуває у комунальній власності громади, землі не розпайовувались, державний акт не оформлювався.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

З урахуванням вищенаведеного, справу розглянуто в порядку письмового провадження 25 листопада 2021 року за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.

До Головного управління Держгеокадастру в Одеській області адвокатом Ковальчуком Олегом Миколайовичем було подано в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 клопотання від 23.09.2019 року (а.с.8), про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної власності, орієнтовною площею 2,0 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області або мотивованої відмови в наданні вказаного дозволу.

До поданого клопотання було додано копії наступних документів: копія паспорта громадянина України; копія ідентифікаційного номеру; графічний матеріал на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування; копія свідоцтва та ордеру на представництво інтересів.

Листом від 28.10.2019 №КО-975/0-745/6-19 (а.с.5) Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області відмовлено, зокрема, позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за наслідками розгляду клопотання від 23.09.2019 року, оскільки земельні ділянки вказані на графічному матеріалі не відносяться до земель державної власності сільськогосподарського призначення та рекомендовано звернутися з окремими клопотанням щодо отримання дозволів на розробку проекту землеустрою.

Позивач, вважаючи, що відповідачем їй протиправно відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частинами 2,3 ст.22 Земельного кодексу України передбачено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Пунктом «б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно п. «б» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. 6, 7, 8 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Таким чином, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, який розширеному тлумаченню не підлягає, а саме, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст.118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена зокрема в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року по справі №545/808/17, від 24.04.2018 року по справі №814/1961/17.

Згідно з ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15 (далі за текстом - Положення) Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Підпунктом 31 п.4 Положення №15 визначено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Правовий статус Головного управління Держгеокадастру в області визначено Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333 (далі - Положення №333).

У пункті 8 цього Положення передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Відповідно до пункту 10 начальник Головного управління підписує накази Головного управління.

Відповідно до Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2005 №34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 15.05.2013 №883/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за №381/10661, наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі - розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб`єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру в області про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на надсилання заявнику листів про розгляд клопотання, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом. Отже, має місце протиправна бездіяльність.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.11.2019 року по справі №826/14746/16, від 18.06.2020 року №820/4552/17, від 02.02.2021 року по справі №420/3294/19.

Таким чином, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області за результатами розгляду клопотання позивача повинно було прийняти наказ, а не надавати відповідь у формі листа від 28.10.2019 року № КО-975/0-746/6-19.

У спірних правовідносинах відповідач не розглянув клопотання позивача у встановленому порядку, отже, відповідачем при розгляді клопотання позивача не надана його оцінка на предмет відповідності вимогам ст.118 Земельного кодексу України, тому вказане клопотання підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону.

Стосовно посилань позивача на те, що клопотання від 23.09.2019 року розглянуто з пропуском встановленого місячного строку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. При цьому місячний строк вираховується з моменту отримання останнім такого клопотання.

Як вбачається з відмітки щодо реєстрації клопотання позивача від 23.09.2019 року, що міститься на самому клопотанні та зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області отримало таке клопотання позивача тільки 24.10.2019 (вх.№КО-975/0/5-19).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про адміністративні послуги» адміністративна послуга - результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або здійснення обов`язків такої особи відповідно до закону; суб`єкт звернення - фізична особа, юридична особа, яка звертається за отриманням адміністративних послуг.

Разом з тим, суд вважає за необхідне додатково зазначити, що пунктом 62 реєстру надання адміністративних послуг офіційного сайту Міністерства Економічного розвитку і торгівлі України (http://www.me.gov.ua/) підтверджується, що видача дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративною послугою.

Отже, заява про надання дозволу на розробку проекту землеустрою - це заява на отримання адміністративної послуги.

Згідно з ч.1 та ч.5 ст.10 Закону України «Про адміністративні послуги» граничний строк надання адміністративної послуги визначається законом.

Адміністративна послуга вважається наданою з моменту отримання її суб`єктом звернення особисто або направлення поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) листа з повідомленням про можливість отримання такої послуги на адресу суб`єкта звернення. У випадках, передбачених законодавством, відповідний документ може бути надісланий поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення) або за допомогою засобів телекомунікаційного зв`язку. При цьому строк доставки поштової кореспонденції не зараховується до строку надання адміністративної послуги.

Разом з тим, відповідачем не надано до суду доказів надіслання відповіді щодо розгляду клопотання від 23.09.2019 року на адресу позивача чи отримання ним особисто.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем не доведено, що відповідь щодо розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою надана у встановлений законом місячний строк та що адміністративна послуга надана.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку документації із землеустрою, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17 виклав правовий висновок, відповідно до якого повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даній справі, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано положеннями Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). Згідно з законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 у справі № 804/1469/17, від 14.08.2019 у справі № 0640/4434/18, від 12.09.2019 у справі № 0640/4248/18 та від 28.11.2019 по справі № 803/1067/17.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано ст.118 Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян документації із землеустрою;

- погодження документації із землеустрою в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність.

Отже, умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 11.04.2018 у справі №806/2208/17 та від 22.12.2018 у справі №804/1469/17.

Крім того, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі № 509/1350/17, де зазначено таке:

«Щодо ефективності обраного судом апеляційної інстанції способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою».

Разом з тим наведених обставин судом не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суд не досліджував у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.

Окрім цього, ч.3 ст.245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У постанові від 28.05.2020 року у справі №819/654/17 Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом, застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача, як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким протиправно відмовив у його задоволенні.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення у вигляді наказу, яким зобов`язати надати дозвіл позивачу на розробку документації із землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

У контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Проте, наведених обставин судом не встановлено.

При цьому, з вищевикладених обставин суд не надає правової оцінки посиланню відповідача на перебування бажаної позивачем земельної ділянки у комунальній власності КСП «СВІТАНОК».

Водночас, до матеріалів справи позивачем додано лист від 14.11.2019 року вих. №458 (а.с. 13), яким Дмитрівська сільська рада у відповідь на адвокатський запит надала інформацію про запитувану земельну ділянку, яка межує з земельними ділянками з кадастровими номерами :01:002:0554, 121438000:01:002:0596, :01:002:1214, :01:002:0609, та загальною площею 70 га, - відносяться до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням пасовища. Дана земельна ділянка не перебуває у комунальної власності громади, земля не розпайовувалась, державний акт не оформлявся. Стосовно ділянки яка межує з земельними ділянками з кадастровими номерами :01:002:0599, :01:003:0527, :01:003:0368 - відносяться до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Даною земельною ділянкою розпоряджається Болградська районна державна адміністрація; ця ділянка загальною площею 23 га кадастрового номера не має, перебуває в оренді ТОВ Агрофірма Дмитрівка.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення вимоги в частині саме зобов`язання прийняти рішення, яким надати дозвіл позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

Отже, суд вважає за доцільне відмовити у вимозі позивача щодо зобов`язання Головне управління Держгеокадастру в Одеській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23 вересня 2019 року із урахуванням висновків суду викладених у судовому рішенні та прийняти рішення з урахуванням вимог ст.118 ч.7 Земельного кодексу України та пункту 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року № 333, у виді наказу, яким надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею 2 га, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту Дмитрівської сільської ради Болградського району Одеської області та, з урахуванням вимоги ч.2 ст.9 КАС України вийти за межі позовних вимог шляхом зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Одеській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23.09.2019 із урахуванням висновків суду.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає за доцільне позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с.18-19).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Одеській області на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 840,80 грн.

Також, позивач просить суд про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Так, у відповідності до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що компенсація таких витрат здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Судом встановлено, що 09 серпня 2019 року адвокатом Ковальчуком Олегом Миколайовичем та ОСОБА_1 (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №2/26 (а.с.76).

На підтвердження наявності витрат на правничу допомогу з боку позивача надано до суду:

- опис юридичних послуг від 27.01.2020 (а.с.77);

- акти прийому-передачі юридичних послуг від 11.03.2020 року на суму 10500,00 грн. (а.с.78);

- прибутковий касовий ордер №1/26 від 11.03.2020 на суму 10500,00 грн. (а.с.79).

З опису юридичних послуг вбачається, що вартість одної години послуг адвоката при зустріччю з клієнтом становить 500,00 грн., при написанні позовної заяви та відповіді на відзив 1500,00 грн., складання одного клопотання/заяви 800,00 грн.

Дослідивши вищезазначені докази, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу, сплачених позивачем адвокату Ковальчуку О.М.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55).

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Суд, враховуючи вищевикладене, предмет спору, який містить один епізод спірних правовідносин та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, справа не містить великої кількості доказів та значного обсягу складених процесуальних документів, приймаючи до уваги часткове задоволення позову а також заперечення відповідача щодо витрат на правничу допомогу (вх.№14477/20 від 03.04.2020, а.с.80-83), суд доходить висновку про обґрунтованість витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 132, 139, 159, 162, 194, 205, 243-246, 250, 255, 262, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Городненська сільська рада Болградського району Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Одеській області в порушенні строків, встановлених ст.118 ч.7 Земельного кодексу України, та не прийняття рішення (наказу) за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 23.09.2019 року (вх.№КО-975/0/5-19 від 24.10.2019 року).

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Одеській області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 23.09.2019 року (вх.№КО-975/0/5-19 від 24.10.2019 року) із урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Одеській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. (чотири тисячі гривень).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру в Одеській області (вул. Канатна, буд.83, м. Одеса, 65107, );

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Городненська сільська рада Болградського району Одеської області (вул. Широка, буд.39, с. Городнє, Болградський район, Одеська область, 68712, ).

Суддя О.В. Глуханчук