Справа № 640/12444/21
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 року м. Київ № 640/12444/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання неправомірними дій та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Оболонського районного Відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання неправомірними дій та скасування постанови від 08.04.2016 року ВП №50671584 про стягнення виконавчого збору у розмірі 121146,13 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

На виконанні в Оболонському районному Відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 50671584 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сведбанк» боргу у розмірі 1211461,27 грн., в межах якого винесено постанову про стягнення виконавчого збору №50671584 від 08.04.2016 року у розмірі 121146,13 грн.

Позивач зазначає, що постанова відповідача про стягнення виконавчого збору є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки відповідно Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим документом, таким чином позивач не погоджується з прийнятою постановою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.05.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №640/12444/21, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), призначено судове засідання на 03 червня 2021 року, витребувано у відповідача завірені матеріали виконавчого провадження № 506715847.

31 травня 2021 року на адресу суду надійшли витребувані судом матеріали виконавчого провадження № 50671584.

Відзив відповідачем суду не подано.

Учасники справи участі повноважних представників у судовому розгляді справи не забезпечили, про місце, дату та час судового розгляду справи повідомлялись належним чином, враховуючи подані сторонами клопотання про розгляд справи без їх участі, суд вирішив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві перебувало виконавче провадження №50671584 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сведбанк» боргу в сумі 1 211 461,27 грн.

Підставою для відкриття виконавчого провадження став виконавчий лист №2/2605/2982/12 від 19.10.2012, виданий Оболонським районним судом м. Києва. Виконавче провадження відкрито постановою від 01.04.2016.

У постанові про відкриття виконавчого провадження №50671584 запропоновано боржнику самостійно виконати рішення суду у строк до 08.04.2016.

Разом з тим, у вказаній постанові (п. 3) роз`яснено боржнику, у разі невиконання рішення в наданий для самостійного виконання строк, його виконання буде здійснено в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

08 квітня 2016 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у місті Києві Гусєвою Я.А. у виконавчому провадженні №50671584 стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 121146,13 грн.

05 червня 2018 року постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувачу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закон № 1404-VIII.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд прийшов до наступних висновків.

На час звернення позивача з цим позовом спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Закон № 1404-VIII набрав чинності 05 жовтня 2016 року, а Закон №606-ХІV, у свою чергу, втратив чинність (крім статті четвертої, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності Законом 1404-VIII).

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VІІІ виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Отже, аналіз наведеної норми свідчить про те, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону №606-ХІV, який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (01.04.2016). Втім, завершено виконавче провадження на підставі Закону №1404-VІІІ, прикінцевими та перехідними положеннями якого встановлено, що після набрання чинності цього Закону виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідачем оскаржувану постанову винесено 08.04.2016, тобто в період дії Закону №606-ХІV.

Так, відповідно до вимог статті 28 Закону № 606-XIV, який був чинним до 05 жовтня 2016 року (дата набрання чинності Законом № 1404-VIII), в редакції, чинній станом на момент відкриття ВП № 50671584, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

При цьому, відповідно до ч. 2 статті 25 Закону № 606-XIV, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Тобто, добровільне виконання боржником судового рішення у строк, встановлений статтею 25 Закону № 606-XIV, визнавалось підставою для звільнення його від сплати виконавчого збору та інших витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Дана норма була спрямована на стимулювання добровільного виконання рішень суду та підвищення ефективності виконавчого провадження.

Разом з тим, невиконання боржником у встановлений строк виконавчого документу в добровільному порядку було підставою для примусового виконання такого документу, що, в свою чергу, тягло за собою застосування специфічних санкцій майнового характеру, а саме - стягнення виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження, як це передбачено і вимогами Закону № 1404-VIII.

Відповідно, наведене правове регулювання питання стягнення виконавчого збору, що визначене нормами Закону № 606-XIV (в редакції, чинній на момент відкриття ВП № 50671584) та Закону № 1404-VIII, є аналогічними.

З наведеного вбачається, що Закон № 606-XIV (в редакції, чинній на момент відкриття ВП № 50671584), так само як і Закон № 1404-VIII, не ставлять можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.02.2016 (в редакції станом на 05.10.2016), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Однак, станом на дату винесення оскаржуваної постанови, як зазначено вище, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, внаслідок чого доводи позивача про те, що виконавчий збір стягується залежно від фактично стягнутої суми є безпідставними.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що державний виконавець може вирішити питання про стягнення виконавчого збору в окремій постанові, якою вирішується питання про стягнення виконавчого збору.

В даному випадку виконавче провадження відкрито до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII. Питання про стягнення виконавчого збору вирішено через не ненадання боржником у семиденний строк державному виконавцю документального підтвердження виконання рішення. Постанова про стягнення виконавчого збору (від 08.04.2016) прийнята на восьмий день з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження(01.04.2016).

Слід зазначити, що посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 №2540/3203/18, судом відхиляються, оскільки в рамках справи №2540/3203/18 на предмет правомірності розглядалась постанова про стягнення виконавчого збору від 03.08.2018, тобто постанова, що прийнята ВДВС в період дії редакції ч. 2 ст. 37 Закону №1404-VIII, яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, в той час як в рамках спірних правовідносин виконавчий збір стягується від суми, що підлягає стягненню, а не фактично стягнутої.

Враховуючи обставини справи, їх правове регулювання та висновки Верховного Суду у справах у подібних правовідносинах, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваної постанови, яка прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, з урахуванням обставин, що мають значення для її прийняття.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач вирішуючи питання про стягнення виконавчого збору у ВП № 50671584, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, у зв`язку з чим на переконання суду відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову, то судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 192, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (04212, м. Київ, вул. М.Тимошенка, 2-Д, ) про визнання неправомірними дій та скасування постанови від 08.04.2016 року ВП №50671584 про стягнення виконавчого збору у розмірі 121146,13 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда