Справа № 640/14258/21
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 року м. Київ № 640/14258/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
доНаціонального агентства з питань запобігання корупції
провизнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції (відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність уповноважених посадових осіб Національного агентства з питань запобігання корупції (, адреса: 01103, м. Київ, бул. Дружби Народів, 28) в частині не складення протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, щодо ОСОБА_2 за ч.ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП;

- зобов`язати уповноважених посадових осіб Національного агентства з питань запобігання корупції (, адреса: 01103, м. Київ, бул. Дружби Народів, 28) скласти протоколи про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, щодо ОСОБА_2 за ч.ч. 1,2 ст. 172-7 КУпАП.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що маючи передбачений чинним законодавством обов`язок у разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, скласти протокол про таке правопорушення, уповноваженими посадовими особами НАЗК допущено бездіяльність, яка полягає у не складанні протоколів про вчинення адміністративного правопорушенні щодо керівника Управління внутрішнього контролю НАЗК ОСОБА_2 за ч.1 та ч. 2 ст.172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На переконання позивача, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень в даному випадку є протиправною та такою, що порушує права та інтереси Позивача.

Відповідач проти позову заперечував вказавши, що оскільки повідомлення позивача, скероване його адвокатом, про вчинення правопорушення не містило жодних фактів порушення саме Закону, а лише виклад голослівних і нічим не підтверджених обставин, Національним агентством правомірно повідомлено про відсутність підстав для вжиття заходів притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідач зазначає, що звертаючись з позовною вимогою про зобов`язання вчинити конкретно визначені дії, а саме скласти протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 , позивач переслідує мету втручання у повноваження органу державної влади зі спеціальним статусом.

Поряд з цим, на переконання відповідача, дії, про вчинення яких просить у своєму позові позивач, не стосуються прав або інтересів ОСОБА_1 , не будуть встановлювати жодних обов`язків, не матимуть наслідком виникнення негативних наслідків, тому у відносинах між Національним агентством та ОСОБА_1 не виникло обставин, що призвели до порушення прав, які у свою чергу, призвели б до необхідності їх поновлення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

12 квітня 2021 року, діючи в інтересах ОСОБА_1 , адвокат Адвокатського об`єднання "ТВІН ЛОЄРС" направив на поштову адресу Національного агентства з питань запобігання корупції лист вих. №12/04 з проханням скласти протоколи про вчинення керівником Управління внутрішнього контролю НАЗК ОСОБА_2 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП та направити дані протоколи до суду для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Листом від 12.05.2021 №132-03/31608/21 на лист від 12.04.2021 №12/04 Національне агентство з питань запобігання корупції проінформувало адвоката Віталія Власюка, що підстави вжиття вказаних у листі заходів відсутні.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує права та інтереси позивача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону Національне агентство з питань запобігання корупції є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

У ст. 11 Закону встановлено перелік повноважень Національного агентства як державного органу, що по суті є визначенням його владних управлінських функцій.

Так, відповідно до п. 6-1 ч. 1 ст. 11 Закону до повноважень Національного агентства належать здійснення моніторингу та контролю за виконанням актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 12 Закону Національне агентство має право отримувати заяви фізичних та юридичних осіб про порушення вимог цього Закону, проводити за власною ініціативою перевірку можливих фактів порушення вимог цього Закону.

Так, згідно з пунктами 8, 12-1 частини першої статті 12 Закону з метою виконання покладених на нього повноважень Національне агентство має право: вносити приписи про порушення вимог законодавства щодо етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, інших вимог та обмежень, передбачених цим Законом, захисту викривачів; складати протоколи про адміністративні правопорушення, віднесені законом до компетенції Національного агентства, застосовувати передбачені законом заходи забезпечення провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до положень частини третьої статті 12 Закону, у разі виявлення ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, уповноважені особи Національного агентства складають протокол про таке правопорушення, який направляється до суду в порядку, визначеному Національним агентством. У разі виявлення ознак іншого корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції. Висновок Національного агентства є обов`язковим для розгляду, про результати якого воно повідомляється не пізніше п`яти днів після отримання повідомлення про вчинене правопорушення.

Згідно положень статті 53 Закону України "Про запобігання корупції» повідомлення про порушення вимог Закону має здійснюватися за наявними обґрунтованими переконаннями, що інформація є достовірною та містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.

При цьому, ч. 2 ст. 53-2 Закону встановлено вимоги до такого повідомлення та визначено, що повідомлення має містити фактичні дані, що підтверджують можливе вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, інших порушень цього Закону, які можуть бути перевірені.

Відсутність у повідомленні інформації, яка визначена ч. 2 ст. 53-2 Закону не дає достатньо підстав Національному агентству розпочати збір інформації щодо особи, про яку зазначено у листі.

Як підтверджується матеріалами справи, лист адвоката, діючого в інтересах ОСОБА_1 , за вих. №12/04, Національним агентством був розглянутий, за результатами чого позивачу надіслано відповідний лист від 12.05.2021 №132-03/31608/21.

В той же час, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом.

Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність - це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

Тому необхідно зауважити, що під протиправною бездіяльністю слід розуміти безпідставне не вжиття Національним агентством юридично значимих дій, вжиття яких належить до його компетенції.

В той же час, позивач вбачає протиправну бездіяльність Національного агентства, яка полягає саме у не складенні протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, щодо ОСОБА_2 за ч.ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A, № 93).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Основного Закону України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

За змістом ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Стосовно поняття «охоронюваний законом інтерес» у тому ж Рішенні Конституційного Суду України вказано, що воно означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суд зазначає, що в цій справі, обраний позивачем спосіб захисту, як оскарження бездіяльності щодо не складення протоколу про адміністративне правопорушення та зобов`язання скласти такий протокол з метою притягнення до адміністративної відповідальності іншу особу, не створить для скаржника жодних юридичних прав та/чи обов`язків.

Крім цього, з огляду на завдання адміністративного провадження, факт притягнення іншої особи до адміністративної відповідальності не може вплинути на особисті права та/або інтереси заявника.

Оскільки відповідачем в рамках досліджуваних правовідносин не приймалось будь-яких рішень, які б впливали на права та інтереси позивача, враховуючи недоведеність позивачем обставин порушеного права, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочиснтваУкраїни кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 6-11, 73-77, 79, 90, 139, 241 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян