Справа № 420/13805/20
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 р.м. ОдесаСправа № 420/13805/20

Суддя в І інстанції Самойлюк Г.П. Рішення суду І інстанції прийнято у м. Одеса 05 липня 2021 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби морського та річкового транспорту України, за участі третьої особи без самостійних на стороні відповідача ОСОБА_2 , про проходження публічної служби,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державній службі морського та річкового транспорту України, а саме: визнання протиправним та скасування наказу «Про звільнення ОСОБА_1 » №173-к від 07 травня 2020 року; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Чорноморсько-Азовського міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає встановленим обставинам справи, так як позивача протиправно звільнено з роботи у зв`язку із введенням у 2020 році нового штатного розпису в Державній службі морського та річкового транспорту України.

При цьому, апелянт вважає, що суб`єктом владних повноважень безпідставно не враховано наявність у нього переважного права на залишення на роботі, а також не запропоновано йому жодної вакантної посади.

В свою чергу, відповідачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивача правомірно, з урахуванням всіх вимог трудового законодавства, звільнено з роботи за наслідком введення в дію нового штатного розпису у 2020 році.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України № 12-к від 10 січня 2019 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Чорноморсько-Азовського міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України (т.1, а.с. 18).

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України № 173-к від 07 травня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 із займаної посади 15 травня 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» (т.1, а.с. 66).

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України № 223-к від 18 травня 2020 року «Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 07 травня 2020 року № 173-к» у п. 1 наказу Державної служби морського та річкового транспорту України № 173-к від 07 травня 2020 року «Про звільнення « ОСОБА_1 » слова та цифри «15 травня 2020 року» замінено словами та цифрами « 18 травня 2020 року» (т.1, а.с. 67).

Не погоджуючись з правомірністю свого звільнення з державної служби позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивача правомірно звільнено з державної служби, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про державну службу», державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Крім того, Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частиною 6 вказаної статті встановлено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивача 18 травня 2020 року звільнено з посади начальника Чорноморсько-Азовського міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України у зв`язку із скороченням посади державної служби, яке відбулось внаслідок зміни структури та штатного розпису Чорноморсько-Азовського міжрегіонального управління Державної служби морського та річкового транспорту України.

В даному випадку, відповідно до штатного розпису на 2019 рік, затвердженого наказом Державної служби морського та річкового транспорту України № 79 від 25 лютого 2019 року, затверджений штатний розпис Чорноморсько-Азовського міжрегіонального управління у кількості 21 посади.

Відповідно до штатного розпису на 2020 рік, затвердженого наказом Державної служби морського та річкового транспорту України № 75 від 01 квітня 2020 року, затверджений штатний розпис Чорноморсько-Азовського міжрегіонального управління у кількості 64 посади.

При цьому, за наслідком затвердження відповідного штатного розпису змінилась структура та номенклатура посад Чорноморсько-Азовського міжрегіонального управління, яка раніше затверджена наказом Державної служби морського та річкового транспорту України № 79 від 25 лютого 2019 року.

Тому, на виконання вимог ЗУ «Про державну службу» та КЗпП України, позивача повідомлено про майбутнє звільнення з державної служби по закінченню 30 календарних днів з дня його повідомлення.

При цьому, по закінченню відповідного строку позивача звільнено з державної служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу».

В свою чергу, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у межах доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, колегія суддів погоджується з доводами апелянта у тому, що внаслідок зміни структури і штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України не відбулось скорочення чисельності державних службовців.

Проте, з аналізу вищевикладених положень ЗУ «Про державну службу» вбачається, що станом на момент звільнення позивача зі служби законодавцем передбачено можливість припинення державної служби, зокрема, внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Крім того, як вбачається із зібраних матеріалів справи та наданих сторонами пояснень, при звільненні позивача зі служби суб`єктом владних повноважень не запропоновано позивачу жодної вакантної посади у його структурних підрозділах.

Проте, колегія суддів також не може прийняти до уваги відповідні доводи апеляційної скарги позивача, так як чинними на момент звільнення позивача зі служби приписами ЗУ «Про державну службу» передбачено лише право, а не обов`язок суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю вакантні посади у відповідному органі.

Крім того, колегія суддів не може враховувати переважного права на залишення на роботі при звільненні працівника, яке передбачено загальним трудовим законодавством, так як воно не поширюється на державних службовців.

З аналогічних підстав колегія суддів не вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин приписи загального трудового законодавства, якими передбачено обов`язок роботодавця пропонувати працівникові іншу роботу у разі зміни його організаційної структури, так як зазначено вище, спірні правовідносини у цій частині врегульовано ЗУ «Про державну службу», який є спеціальним нормативно-правовим актом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин відсутні підстави вважати, що позивача протиправно звільнено з державної служби.

В свою чергу, судом першої інстанції порушень матеріального і процесуального права, достатніх для скасування його рішення, при вирішенні справи не допущено, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 311,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Яковлєв О.В.
Судді Градовський Ю.М. Крусян А.В.