Справа № 420/14347/21
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2021-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенка А.В., за участю секретаря с/з - Сініцина А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), за участю 3-ї особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування п. 9 наказу №93 від 04.06.2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю 3-ї особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати п. 9 наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» №93 від 04.06.2021 року стосовно громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка прибула на територію України разом з батьком громадянином В`єтнаму ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у неповнолітньому віці. 24.06.2002 року рішенням ВГП ті ІС ОМУ УМВС України в Одеський області батько позивача та його діти отримав дозвіл на імміграцію в Україні та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. 13.02.2012 року, як такій, що отримала дозвіл на імміграцію разом з батьком, відповідно до ст. 4 Закону України «Про імміграцію» рішенням ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково. Наказом Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області, визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.02.2012 року, видану ВГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області гр. В`єтнаму ОСОБА_1 .

Вважаючи наказ Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» №93 від 04.06.2021 року стосовно громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 протиправним та незаконним, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

13.09.2021 року за вх. № 50443/21 від ДМС України надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що громадянка СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула на територію України разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у неповнолітньому віці. 24.02.2002 року батько - громадянин СРВ ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до ВГП та ІС ОМУ УМВС України в Одеській області з заявою про залишення в Україні на постійне проживання з проханням залишитися в Україні на постійне проживання разом з дітьми до 16 років. 24.06.2002 року рішенням ВГП та ІС ОМУ УМВС України в Одеській області батько позивачки та його діти отримали дозвіл на імміграцію в Україні та були документовані посвідкою на постійне проживання в Україні. Підставою такого рішення на той момент була Угода між Урядом України і Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам про взаємне працевлаштування громадян та їх соціальний захист ратифікована Законом N 79/98-ВР від 04.02.98. Згідно з ч.6 ст. 4 даної угоди, працівник може запросити на період роботи на території сторони працевлаштування членів своєї сім`ї за умови, що він може створити нормальні умови для їх проживання. До складу членів сім`ї включаються дружина (чоловік), діти до 18 років. Отже, дозвіл на імміграцію ОСОБА_1 є похідним від батька.

13.02.2012 року, як такій, що отримала дозвіл на імміграцію разом з батьком, відповідно до ст.4 Закону України «Про імміграцію» рішенням ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково. На момент звернення осіб щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну, вже вступив в силу ЗУ «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року. Розгляд питання щодо надання дозволу на імміграцію здійснено всупереч порядку, передбаченого ст. 9 та без врахування положень ст. 4 закону України «Про імміграцію». На даній підставі громадянину СРВ ОСОБА_2 09.04.2015 р. наказом №49 було скасовано посвідку на постійне проживання, яке ним пізніше було оскаржено в суді. Підставою винесення такого наказу щодо ОСОБА_2 була перевірка особової справи. Проте під час проведення такої перевірки особа ОСОБА_1 не перевірялася а також ніяких рішень щодо неї не приймалося. Наказом №93 від 04.06.2021 року ДМС визнано недійсною посвідку на постійне місце проживання громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Підставою такого наказу була перевірка, яка проводилася з приводу її батька раніше. З огляду на вище викладене, ГУ ДМС України в Одеській області всебічно проаналізовано матеріали особової справи і прийнято обґрунтоване рішення від 04.06.2021 № 93 про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання по відношенню до громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

28.09.2021 року за вх. № 53210/21 від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій представник підтримав позицію викладену в позовній заяві та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заяви чи клопотання від сторін.

26.08.2021 року за вх. №ЕС/1801/21 від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

09.09.2021 року за вх. №ЕП/24221/21 від представника ДМС України надійшла заява про відкладення підготовчого засідання.

21.10.2021 року за вх. №47955/21 від ГУ ДМС України в Одеській області надійшла завірена копія особової справи позивача.

Процесуальні дії вчинені судом.

Ухвалою суду від 20.08.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено підготовче засідання на 09 вересня 2021 року о 10.30 год.

Ухвалою суду від 28.08.2021 року допущено участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо розгляду адміністративної справи №420/14347/21, доручено Червонозаводському районному суду м. Харькова (61001, м. Харьков, майдан Небесної сотні, будинок 36, під`їзд 3) організувати виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду про проведення судового засідання у режимі відеоконференції та призначено проведення судового засідання в режимі відеоконференції на 09 вересня 2021 року о 10.30 год.

09.09.2021 року протокольною ухвалою суду відкладено підготовче засідання на 29.09.2021 року о 10.30 год.

Ухвалою суду від 10.09.2021 року допущено участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо розгляду адміністративної справи №420/14347/21, доручено Червонозаводському районному суду м. Харькова (61001, м. Харьков, майдан Небесної сотні, будинок 36, під`їзд 3) організувати виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду про проведення судового засідання у режимі відеоконференції та призначено проведення судового засідання в режимі відеоконференції на 29 вересня 2021 року о 10.30 год.

29.09.2021 року протокольною ухвалою суду відкладено підготовче засідання на 18.10.2021 року о 10.30 год.

Ухвалою суду від 29.09.2021 року допущено участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо розгляду адміністративної справи №420/14347/21, доручено Червонозаводському районному суду м. Харькова (61001, м. Харьков, майдан Небесної сотні, будинок 36, під`їзд 3) організувати виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду про проведення судового засідання у режимі відеоконференції та призначено проведення судового засідання в режимі відеоконференції на 18 жовтня 2021 року о 10.30 год.

18.10.2021 року протокольною ухвалою суду продовжено термін підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву в підготовчому засідання до 04.11.2021 року до 11.30 год.

Ухвалою суду від 20.10.2021 року допущено участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо розгляду адміністративної справи №420/14347/21, доручено Червонозаводському районному суду м. Харькова (61001, м. Харьков, майдан Небесної сотні, будинок 36, під`їзд 3) організувати виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду про проведення судового засідання у режимі відеоконференції та призначено проведення судового засідання в режимі відеоконференції на 04.11.2021 року об 11.30 год.

04.11.2021 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.11.2021 року о 14.00 год.

Ухвалою суду від 08.11.2021 року допущено участь представника позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції щодо розгляду адміністративної справи №420/14347/21, доручено Червонозаводському районному суду м. Харькова (61001, м. Харьков, майдан Небесної сотні, будинок 36, під`їзд 3) організувати виконання ухвали Одеського окружного адміністративного суду про проведення судового засідання у режимі відеоконференції та призначено проведення судового засідання в режимі відеоконференції на 16.11.2021 року о 14.00 год.

16.11.2021 року в судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи до суду не прибули, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно, що підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

У судовому засіданні 16.11.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Обставини справи.

Громадянка СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибула на територію України разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у неповнолітньому віці.

24.02.2002 року батько - громадянин СРВ ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до ВГП та ІС ОМУ УМВС України в Одеській області з заявою про залишення в Україні на постійне проживання з проханням залишитися в Україні на постійне проживання разом з дітьми до 16 років.

24.06.2002 року рішенням ВГП та ІС ОМУ УМВС України в Одеській області батько позивачки та його діти отримали дозвіл на імміграцію в Україні та були документовані посвідкою на постійне проживання в Україні. Підставою такого рішення на той момент була Угода між Урядом України і Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам про взаємне працевлаштування громадян та їх соціальний захист ратифікована Законом № 79/98-ВР від 04.02.1998 року. Згідно ч.б ст. 4 даної угоди, працівник може запросити на період роботи на території сторони працевлаштування членів своєї сім`ї за умови, що він може створити нормальні умови для їх проживання. До складу членів сім`ї включаються дружина (чоловік), діти до 18 років. Отже, дозвіл на імміграцію ОСОБА_1 є похідним від батька.

13.02.2012 року, як такій, що отримала дозвіл на імміграцію разом з батьком, відповідно до ст.4 Закону України «Про імміграцію» рішенням ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково.

Наказом Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року №93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 23.04.2021 року стосовно громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.02.2012 року; начальникові ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_3 наказано забезпечити вилучення зазначеної у п. 9 наказу посвідки на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України, про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Джерела права й акти їх застосування.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, є Закон України «Про імміграцію» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.

Крім того, приписами п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» станом на момент виникнення спірних правовідносин було визначено, що такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, є іноземці та особи без громадянства, які змушені були залишити місця постійного проживання в Автономній Республіці Абхазія Грузії, прибули в Україну, одержали в установленому порядку тимчасову довідку і прожили в Україні не менш як п`ять років, а також їх повнолітніх дітей, які прибули в Україну разом з ними до досягнення повноліття, і звернулися із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

У той же час, згідно зі ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

У силу п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання.

Таким органом, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360 «Про затвердження Положення про Державну міграційну службу України», є Державна міграційна служба України.

На виконання положень Закону України «Про імміграцію» Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого (надалі - Порядок №321).

Згідно з пп. 8 п. 72 Порядку №321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

У разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу / територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС (п. 73 Порядку №321).

Висновки суду.

З огляду на викладене вбачається, що Державна міграційна служба України наділена повноваженнями на визнання недійсними та вилучення посвідки на постійне проживання на підставі відповідного висновку. При цьому, запрошення особи, щодо якої вирішується питання про вилучення довідки, для надання пояснень Порядком №321 не передбачено.

Так, з наявної у матеріалах справи копії висновку про визнання недійсною посвідки на постійне проживання в Україні громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що для прийняття оскаржуваного наказу №93 від 04.06.2021 року «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» слугувало те, що «За обліками Головного управління особова справа громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не значиться. Згідно архівного обліку значиться особова справа №255404 громадянина В`єтнаму ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який 30.09.2001 року звернувся із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, в заяві-анкеті зазначив двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували родинні стосунки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В матеріалах справи відсутня заява про оформлення посвідки на постійне проживання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак є копія посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.02.2012 року ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.

Згідно висновку ВГПІС УМВС України в Одеській області від 24.06.2004 року дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 не отримувала. Із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання не зверталася, у зв`язку з чим була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 13.02.2012 року безпідставно та всупереч вимогам Закону України «Про імміграцію».

Разом з тим, приписами п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття «належне урядування», згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Таким чином, виключно у зв`язку з допущенням суб`єктом владних повноважень процедурного порушення під час видачі позивачці посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 13.02.2012 року, якою її документовано та якою остання користувалась протягом досить тривалого часу, а саме: у період з 2012 року по 2021 рік, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.

Відтак, у межах спірних правовідносин позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулося не з її вини, що також не заперечувалось відповідачем під час судового розгляду справи, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсними посвідок на постійне проживання, виданої, у тому числі, більше 10 років тому, є недопустимим.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що п. 9 наказу Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року №93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», що стосується громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 132, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), за участю 3-ї особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п. 9 наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» №93 від 04.06.2021 року стосовно громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути на користь громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України () сплачений судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 26.11.2021 року.

Суддя Бутенко А.В.