Справа № 826/5070/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2021 року м. Київ № 826/5070/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві
про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві (далі також - відповідач 1, ГУ ДМС в місті Києві), Державної міграційної служби України (далі також - відповідач 2, ДМС), в якому просить:

- визнати дії Державної міграційної служби України, якими відхилено скаргу позивача на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - неправомірними;

- визнати дії Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - неправомірними;

- рішення Державної міграційної служби України, яким відхилено скаргу на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасувати;

- рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасувати;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно перевірити рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, оформити документи для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що у скарзі на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачем повідомлено про прийняття останнього з формальних підстав та передчасно зроблено висновок, що надані позивачем відомості є очевидно необґрунтованими та не містять ознак для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем також зазначено, що приймаючи оскаржувані у цій справі рішення відповідачами не запропоновано позивачу надати додаткові пояснення та докази, що, на переконання позивача, є порушенням законодавства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.03.2018 року позовну заяви залишено без руху.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.04.2018 року позовну заяву повернуто позивачу.

Через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярія) 09.07.2018 року позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.04.2018 року про повернення позовної заяви.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2018 року апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.04.2018 року скасовано, справу за адміністративним позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено судове засідання на 19.11.2018 року; зобов`язано позивача усунути недоліки позовної заяви та в строк за 20 днів до судового засідання надіслати позовні матеріали суду, відповідачам.

У судове засідання 19.11.2018 року прибув представник відповідача 1. Належним чином повідомленими позивачем та відповідачем 2 участь уповноважених представників не забезпечено, з огляду на що, судом відкладено судове засідання на 13.12.2018 року.

Через канцелярію суду 03.12.2018 року позивачем подано клопотання про поновлення строків на виконання ухвали суду від 07.09.2018 року в частині обов`язку усунення недоліків позовної заяви.

Через канцелярію суду 03.12.2018 року позивачем подано клопотання про залучення до судового процесу фахівця у галузі права та перекладача за рахунок держави.

В обґрунтування клопотання зазначено, що позивач є громадянином Народної Республіки Бангладеш та не володіє українською мовою, з огляду на що, потребує перекладача. Крім того, просить залучити фахівця у галузі права з метою ефективного захисту своїх прав та інтересів.

Через канцелярію суду 11.12.2018 року відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, з огляду на те, що позивачем не обґрунтовано своїх побоювань стати жертвою переслідування конкретними фактами ні у заяві, ні у ході проведення співбесіди. В свою чергу, твердження щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, наведені у заяві та скарзі спростовані самим позивачем.

У судове засідання 13.12.2018 року прибули позивач та представник відповідачів.

Судом поставлено на обговорення клопотання позивача про залучення до участі у справі перекладача та фахівця у галузі права.

Позивачем не обґрунтовано та не висловлено позицію щодо свого клопотання, через нерозуміння української мови.

Представником відповідача письмове клопотання позивача підтримано.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2018 року клопотання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про залучення перекладача та фахівця у галузі права задоволено частково. Доручено Першому Київському місцевому центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 перекладача з бенгальської мови та забезпечити явку цього перекладача у судове засідання. В решті клопотання - відмовлено. Судове засідання призначено на 18.02.2019 року. Копію ухвали направлено сторонам та Першому Київському місцевому центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (бульвар Верховної Ради 33/1, м. Київ, 02094, Україна).

Оскільки з матеріалів справи встановлено, що Першим Київським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги продовжують надаватися правові послуги з надання вторинної допомоги позивачеві у межах складання процесуальних документів у справі №826/5070/18, суд дійшов висновку про відмову у задоволені клопотання в частині залучення фахівця у галузі права.

Відповідно до довідки секретаря судового засідання, справи призначені до слухання 18.02.2019 року знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному.

Учасників справи повідомлено про призначення наступної дати судового засідання, 01.04.2019 року, часу та місця розгляду справи в порядку статті 124 Кодексу адміністративного судочинства України.

У судове засідання 01.04.2019 року прибули представник відповідачів та позивач.

Перекладач у судове засідання не з`явився. Заяв та клопотань від Першого Київському місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги до суду не надходило, про поважність причин не забезпечення явки перекладача суд не повідомлено.

Судом встановлено, що судове поштове відправлення, а саме, ухвалу суду від 13.12.2018 року уповноваженою особою Першого Київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги отримано 19.12.2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься у матеріалах справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.04.2019 року повторно зобов`язано Перший Київський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 перекладача з бенгальської мови та забезпечити явку цього перекладача у судове засідання. Судове засідання призначено на 29.05.2019 року. Попереджено Перший Київський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги про відповідальність за невиконання судового рішення, яке набрало законної сили. Копію ухвали направлено сторонам та Першому Київському місцевому центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (бульвар Верховної Ради 33/1 , м. Київ, 02094, Україна).

Через канцелярію суду 01.04.2019 року адвокатом Сергієнком Павлом Володимировичем подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи. До цієї заяви адвокатом Сергієнком П.В. долучено Договір від 30.03.2019 року про надання правової допомоги (у адміністративних справах), укладений між адвокатом Сергієнком П.В. та громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 та копію ордеру від 30.03.2019 року серії КВ №135138.

Водночас, з матеріалів справи встановлено, що правом на ознайомлення із матеріалами справи адвокат Сергієнко П.В. не скористався.

Через канцелярію суду 02.04.2019 року Лівобережним Київським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги (далі також - Центр), який є правонаступником Першого Київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, подано пояснення щодо зобов`язань, викладених в ухвалі суду від 13.12.2018 року.

Так, Центром повідомлено суд, що оплата послуг адвокатів, якими надається безоплатна вторинна правова допомога, відшкодування витрат, пов`язаних з її наданням, оплата послуг перекладачів (сурдоперекладачів), здійснюється виключно за бюджетною програмою КПКВК 3603030 "Оплата послуг та відшкодування витрат адвокатів з надання безоплатної вторинної правової допомоги", визначеною Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік".

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року №401 "Деякі питання залучення перекладачів (сурдоперекладачів) для забезпечення надання безоплатної вторинної правової допомоги" на підставі укладених договорів щодо надання послуг перекладу, у тому числі з фізичними особами - підприємцями, згідно з вимогами цивільного законодавства.

Так, Центром пояснено, що на даний момент, останній не має можливості оплатити в повному обсязі послуги перекладу у зв`язку з низьким рівнем фінансування за бюджетною програмою КПКВК 3603030 "Оплата послуг та відшкодування витрат адвокатів з надання безоплатної вторинної правової допомоги".

У судове засідання 29.05.2019 року прибули позивач та представник відповідачів.

Судом з матеріалів справи встановлено, що правом на ознайомлення із матеріалами справи адвокат Сергієнко П.В., яким укладено Договір від 30.03.2019 року про надання правової допомоги (у адміністративних справах) з громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 не скористався, у судове засідання 29.05.2019 року не з`явився.

З метою дотримання законних прав позивача на перекладача та фахівця у галузі права під час судового розгляду, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 року постановлено звернутись до Представництва Управління Верховного комісара ООН у справах біженців в Україні (вул. Лаврська, 16, м. Київ 01015, Україна; тел.: +38; факс: +38; електронна пошта: ) для вирішення питання щодо можливості забезпечення громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 перекладача з бенгальської мови та явку його у судове засідання; надання правової допомоги позивачу у справі №826/5070/18 фахівцем у галузі права; судове засідання призначено на 03.07.2019 року.

Через канцелярію суду 03.07.2019 року представником позивача подано відповідь на відзив.

У судове засідання 03.07.2019 року прибули позивач, представник позивача та представник відповідачів.

З метою надання представнику відповідачів часу на ознайомлення та підготовку заперечень на відповідь на відзив, яку останній отримав безпосередньо в залі судового засідання, судом оголошено про відкладення розгляду справи на 18.07.2019 року.

У судове засідання 18.07.2019 року прибули позивач та представник відповідачів.

З огляду на неприбуття у судове засідання представника позивача та перекладача, судом відкладено розгляд справи на 01.08.2019 року.

У судове засідання 01.08.2019 року прибули позивач, його представник та перекладач.

Представник відповідача належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не прибув, заяв або клопотань останнім не подано.

Заслухавши вступне слово представника позивача, останнім заявлено клопотання про здійснення подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

З огляду на наявність у матеріалах справи необхідних документів для розгляду справи по суті, відсутність невирішених заяв або клопотань, суд дійшов висновку про завершення розгляду справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Дакка Народної Республіки Бангладеш, за національністю - бенгалець, громадянин Народної Республіки Бангладеш, за віросповіданням - мусульманин (суніт), не одружений, освіта середня.

Згідно матеріалів Справи №2017KYIV0104 територію громадської належності ОСОБА_1 залишив 22.07.2017 року, до України прибув 27.07.2017 року, перетнувши кордон пішки з території Республіки Білорусь.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі також - Заява) звернувся 10.08.2017 року до Головного управління Державної міграційної служби України. На день звернення із Заявою документи, що посвідчують особу - відсутні. Причиною звернення за захистом зазначено побоювання ув`язнення та тортури через переслідування з політичних причин за «сфабрикованими» звинуваченнями через підтримку опозиційної партії уряду Бангладеш.

Відповідно до наказу Головного управління Державної міграційної служби України від 31.08.2017 року №400, прийнятого на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Пономарьової О.Г. від 31.08.2017 року Управлінню з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві (Єфімову А.Г.) наказано відмовити в оформленні документів громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.09.2017 року начальником управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Єфімовим А.Г. винесено Повідомлення №231 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Не погоджуючись із підставами відмови, ОСОБА_1 подано до Державної міграційної служби України скаргу на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (вх.08.09.2017 року Х-5710-17), в якій просить скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України від 31.08.2017 року №400 та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ДМС від 02.11.2017 року продовжено строк прийняття рішення за скаргою громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 .

Рішенням ДМС від 10.01.2018 року №15-18 відхилено скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 від 08.09.2017 року на наказ Головного управління Державної міграційної служби України від 31.08.2017 року №400.

Вважаючи рішення відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України від 08.07.2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року також визначено поняття «біженець», який означає особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01.01.1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частиною п`ятою статті 5 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до пункту 2.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України №649 від 07.09.2011 року, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою яка потребує додаткового захисту або її законний представник, у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону (3671-17) порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями частин шостої, восьмої статті 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону №3671-VI рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі також - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з частиною першою статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

З матеріалів справи судом встановлено, що оскаржуваними рішеннями позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи оцінку вказаному рішенню, суд зазначає наступне.

Відповідно до Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри (пункт 5 статті 4 Директиви).

«Побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Як міжнародно-правові норми, так і положення законодавства України, що регулює питання надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не визначають конкретну кількість випадків з аналогічними або зі схожими обставинами, яка має викликати в особі, яка звертається за захистом до міграційної служби, побоювання настання негативних наслідків для неї в країні походження. Відтак, достатньо лише наявності правдоподібної інформації про таку можливість, наданої заявником, що ґрунтується як на його особистому припущенні, так і на отриманих відомостях з якнайбільшої кількості джерел, використаних органом влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, в процесі розгляду ним заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши матеріали Справи №2017KYIV0104, судом встановлено, що згідно з протоколом співбесіди від 19.08.2017 року, позивачем повідомлено, що потрапив до України нелегально, є членом політичної партії BNP, яка є опозиційною у Бангладеш. На питання про причини виїзду з країни постійного проживання позивачем повідомлено, що 01.05.2013 року у Бангладеш відбулася конференція організації Хепазот Іслам, присвячена оголошенню імпічменту влади ОСОБА_2 , в якій останній участі не приймав, та не був членом цієї організації. Водночас, оскільки позивач спостерігав за цією конференцією та стояв поруч біля місця її проведення, поліція вважала його активістом, внаслідок чого позивача затримано, та останнім сплачено відповідну суму штрафу. Після звільнення з відділку поліції позивач стверджує, що поліція постійно приходила за його адресою місця проживання, вважаючи, що він є активістом, що зумовило позивача змінювати адреси місця проживання, переїжджаючи з міста у місто.

На питання щодо діяльності у Бангладеш, позивачем зазначено, що він нічим не займався, а в межах членства у політичній партії BNP, у яку вступив у вересні 2008 року, роздавав запрошення, листівки та програми мітингів. Документів, які б підтверджували членство у партії у позивача відсутні.

Суд зауважує, що події, які, за твердженнями позивача, змусили його залишити країну походження, сталися у 2013 році, разом з тим, останній виїхав з Бангладеш лише 21.07.2017 року, зокрема, як свідчать відповіді позивача на питання уповноваженої особи відповідача 1 у протоколі співбесіди, безперешкодно, літаком до Білорусі на підставі паспорту, отримавши візу в аеропорту.

Так, позивач виїхав з країни походження та звернувся із Заявою лише після спливу чотирьох років після настання із ним подій у Бангладеш, через які у останнього наявні побоювання за власне життя.

Зокрема, суд зауважує на те, що у Реєстраційному листку від 10.08.2017 року, позивачем зазначено, що у країні походження його було заарештовано на два дні, в той же час, під час співбесіди, відповідно до Протоколу співбесіди від 19.08.2017 року, позивачем зазначено, що до нього жодних заходів адміністративного впливу не застосовувалися.

Суд також враховує, що позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобов`язаний. Також, під час співбесід позивач не зазначав, що саме загрожує його життю у випадку повернення до Бангладеш та не підтвердив факту застосовування до нього фізичної сили невідомими людьми, які приходили до нього.

Крім того, на переконання суду, позивачем не доведено взаємозв`язку між членством останнього у політичній партії BNP із подіями 01.05.2013 року, враховуючи те, що зі слів позивача останній не брав участі у конференції, присвяченій оголошенню імпічменту влади ОСОБА_2 .

Таким чином, суд зазначає, що причини, які позивач вказує, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Варто зауважити, що при розгляді зазначеної справи слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. Доводи позивача про ситуацію загально поширеного насильства та систематичного порушення прав людини в Бангладеш не знайшли свого підтвердження а ні в ході перевірки відповідачем, а ні в процесі судового розгляду.

Так, позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Крім того, суд зазначає, що згідно абзацу 6 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

З матеріалів справи встановлено, що позивач вирушив до України літаком до Білорусії, проте в цій країні за захистом не звернувся.

Позивачем не зазначено обставин, які б перешкоджали йому завернутися за захистом в країнах, де останній перебував до прибуття в Україну, тобто, третіх країнах.

У даному контексті суд зауважує, що, людина, якій загрожує небезпека не буде вирішувати питання вибору місця проживання, а змушена шукати притулку для найскорішого захисту свого життя, що є втіленням інстинкту самозбереження притаманному кожній людині.

Вищевказані обставини дають підстави для висновку, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні, а також, не скористався альтернативою внутрішнього переміщення.

Отже, позивач мав нагоду звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом, що ставить під сумнів його можливе переслідування чи погрози на його адресу в країні постійного проживання.

На думку суду, не може бути залишеним поза увагою і той факт, що в анкеті та протоколі співбесіди позивач зазначає, що прагне спокійно жити та працювати в Україні.

Однак, причини особистого характеру, прагнення змін та покращення рівня життєвих умов, коли особа переїжджає виключно з економічних міркувань, свідчать, що така особа є економічним мігрантом, а не біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суді від 20.06.2019 року по справі №815/5486/16.

За змістом пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення біженця Управління Верховного комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосується статусу біженця) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, у розрізі вказаних пояснень та в контексті пункту 62 названого Керівництва, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, дії якого мотивуються сімейними або іншими причинами особистого характеру, а не як біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, не наведено жодної аргументації своїм побоюванням, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Отже, небажання позивача повертатись в країну громадянської належності саме по собі не є підставою для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Аналіз матеріалів особової справи позивача, з урахуванням інформації по країні походження, також, не свідчать про таке.

Також під час співбесід позивач не зазначав, що саме загрожує його життю у випадку повернення до Бангладеш та не підтвердив факту застосовування до нього фізичної сили невідомими людьми.

Зокрема, позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та доказів, що підтверджують переслідування саме позивача.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що мотивами звернення позивача за захистом на території України є пошук способу легалізації на території України з метою покращення рівня свого життя, а не через побоювання стати жертвою переслідувань чи загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача та співбесід останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейським судом з прав людини у пункті 50 рішення від 13.01.2011 року (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначено, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45, від 10.07.2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, покладений на них обов`язок доказування виконано та доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних позивачем рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись положеннями статей 2, 5 - 11, 14, 19, 72 - 77, 90, 241 - 246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач 1: Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ).

Відповідач 2: Державна міграційна служба України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9, );

Повне судове рішення складено 26.11.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна