Справа № 160/15294/21
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2021 року Справа № 160/15294/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень №11 від 27.05.2021р., №11 від 15.06.2021р., зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

31.08.2021р. (згідно штемпеля поштового зв`язку) ОСОБА_1 звернулась з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України та просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не зарахування до трудового стажу роботу позивача на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД";

- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р. та рішення про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 15.06.2021р.;

- зобов`язати відповідача призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дати права 08.04.2021р., зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД".

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.03.2021р. вона звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", проте, листом №0400-010301-8/52610 від 13.04.2021р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило позивачеві у призначенні пенсії за віком, так як за наданими ним документами страховий стаж позивача складає 27 років 3 місяці 6 днів при необхідному - 28 років та у листі зазначено про неможливість зарахувати до страхового стажу періоди з 21.11.1986р. по 15.01.1990р., оскільки запис про прийом на роботу зроблений раніше дати заповнення трудової книжки, а також період з 27.09.1993р. по 28.09.2000р., оскільки відсутній код на печатці підприємства (відповідно до Постанови КМУ про код на печатках №118 від 22.01.1996р.). Як з зазначає позивач, 24.05.2021р. та 08.06.2021р. вона додатково подавала документи до пенсійного органу, проте, отримала рішення про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р. та №11 від 15.06.2021р., якими позивачеві відмовлено у призначенні пенсії за віком, так як за наданими ним документами страховий стаж позивача не достатній для призначення пенсії за віком та у рішеннях зазначено про неможливість зарахувати до страхового стажу період роботи з 21.11.1986р. по 15.01.1990р., оскільки запис у трудовій книжці містить нечіткий відбиток печатки (не читається), який неможливо ідентифікувати. Позивач з такими рішеннями відповідача не погоджується та вважає їх протиправними, оскільки спірні періоди її роботи підтверджуються записами трудової книжки, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи особи; неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на постанови Верховного Суду.

Ухвалою суду від 27.09.2021р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано відповідача, зокрема, надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.37).

29.10.2021р. засобами поштового зв`язку, на виконання вищенаведеної ухвали суду, від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі посилаючись на те, що згідно даних трудової книжки позивача до страхового стажу роботи не враховано період з 21.11.1986р. по 15.01.1990р., оскільки запис про прийом на роботу зроблений раніше дати заповнення трудової книжки, а також період з 27.09.1993р. по 28.09.2000р., оскільки відсутній код на печатці підприємства (відповідно до Постанови КМУ про код на печатках №118 від 22.01.1996р.) - (а.с.41-42).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 26.11.2021р., тобто у межах строку визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі розгляду адміністративної справи за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

23.03.2021р. ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що підтверджується копією листа відповідача №0400-010301-8/52610 від 13.04.2021р., наявною у справі (а.с.24).

Листом №0400-010301-8/52610 від 13.04.2021р. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило позивачеві у призначенні пенсії за віком, так як за наданими ним документами страховий стаж позивача складає 27 років 3 місяці 6 днів при необхідному - 28 років та у листі зазначено про неможливість зарахувати до страхового стажу періоди з 21.11.1986р. по 15.01.1990р., оскільки запис про прийом на роботу зроблений раніше дати заповнення трудової книжки, а також період з 27.09.1993р. по 28.09.2000р., оскільки відсутній код на печатці підприємства (відповідно до Постанови КМУ про код на печатках №118 від 22.01.1996р.), що підтверджується змістом копії відповідного листа, наявної у справі (а.с.24).

В подальшому, 24.05.2021р. та 08.06.2021р. позивач подавала до пенсійного органу додаткові документи, проте, отримала рішення про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р. та №11 від 15.06.2021р., якими позивачеві відмовлено у призначенні пенсії за віком, так як за наданими ним документами страховий стаж позивача не достатній для призначення пенсії за віком та у рішеннях зазначено про неможливість зарахувати до страхового стажу період роботи з 21.11.1986р. по 15.01.1990р., оскільки запис у трудовій книжці містить нечіткий відбиток печатки (не читається), який неможливо ідентифікувати (а.с.22,23).

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з діями відповідача щодо не зарахування до трудового стажу роботу позивача на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД", а також і з рішеннями про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р. та №11 від 15.06.2021р., у зв`язку з чим позивач просить захистити її порушені права на пенсійне забезпечення шляхом визнання таких дій протиправними, визнання протиправними та скасування наведених рішень та зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дати права 08.04.2021р., зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД".

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у редакції чинній станом на момент звернення позивача за призначенням пенсії за віком (далі - Закон №1058), було встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом 1 ч.4 ст.24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1, п.2, п.3 постанови Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993р. "Про затвердження Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для розрахунку пенсії пенсійний орган обчислює страховий стаж за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

При цьому, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; на підставі показань свідків; даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідок, виписок із наказів, особових рахунків і відомостей на видачу заробітної плати, посвідчень, характеристик, письмових трудових договорів і угод з відмітками про їх виконання та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. працювала продавцем на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" та у період з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. працювала заступником головного бухгалтера у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД", що підтверджується копіями трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 13.09.1979р. та дублікату трудової книжки НОМЕР_2 від 31.10.1991р., наявними у справі (а.с.12-21).

Разом з тим, наведені періоди роботи не було зараховано відповідачем до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком відповідно до ст.62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (на підставі записів у трудовій книжці), так як запис про прийом на роботу за період з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. зроблений раніше дати заповнення трудової книжки; у записі про період з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. відсутній код на печатці підприємства (відповідно до Постанови КМУ про код на печатках №118 від 22.01.1996р.), що підтверджується копіями листа №0400-010301-8/52610 від 13.04.2021р. та рішень про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р., №11 від 15.06.2021р. (а.с.22-24).

Тобто, фактично, вказані періоди роботи позивача не було зараховано пенсійним органом до стажу роботи позивача, який зараховується для призначення пенсії за віком, у зв`язку з виявленими недоліками при заповненні трудової книжки позивача відповідальними працівниками підприємств, на яких позивач працювала.

У спірний період роботи позивача діяли Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях Державного комітету СРСР по труду та соціальним питанням від 20.06.1974р. №162 (далі - Інструкція №162) та Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1 Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «Трудовая книжка является основным документом о трудовой деятельности рабочих и служащих. Трудовые книжки ведутся на всех рабочих и служащих государственных, кооперативных и общественных предприятий, учреждений и организаций*, проработавших свыше 5 дней, в том числе на сезонных и временных работников, а также на нештатных работников при условии, если они подлежат государственному социальному страхованию.».

Відповідно до п.2.3. Інструкції №162 (далі мовою оригіналу): «Все записи в трудовой книжке о приеме на работу, переводе на другую постоянную работу или увольнении, а также о награждениях и поощрениях вносятся администрацией предприятия после издания приказа (распоряжения), но не позднее недельного срока, а при увольнении - в день увольнения и должны точно соответствовать тексту приказа (распоряжения).».

Згідно до пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.2. Інструкції №58 визначено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.

До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Відповідно до п.2.6. Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Тобто, враховуючи вищенаведені норми, можна дійти висновку, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто працівником, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для висновку про відсутність трудового стажу.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за умови надання позивачем до пенсійного органу трудової книжки НОМЕР_1 від 13.09.1979р. та дублікату трудової книжки НОМЕР_2 від 31.10.1991р. (що не заперечується та не спростовано відповідачем), які підтверджують факт роботи позивача за не зараховані періоди, а також і з урахуванням повноважень пенсійного органу щодо надання допомоги особам у одержанні відсутніх для призначення пенсії документів та проведення перевірок за наданими для призначення пенсії документами, відповідачем безпідставно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії за віком у зв`язку із не зарахуванням періодів її роботи на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД".

При цьому, слід зазначити, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Вказана правова позиція узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 24.05.2018р. у справі №490/12392/16-а та від 29.03.2019р. у справі №548/2056/16-а.

Згідно ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не було надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність дій відповідача щодо не зарахування до трудового стажу роботу позивача на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД", рішень про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р. та №11 від 15.06.2021р., з урахуванням норм вищенаведеного законодавства, обставин встановлених судом та з урахуванням правової позиції Верховного Суду, яка наведена вище та не спростована відповідачем жодними доказами.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача щодо не зарахування до трудового стажу роботу позивача на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД", та рішень про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р. та №11 від 15.06.2021р., суд приходить до висновку, що відповідач, не зарахувавши до страхового стажу позивача при призначенні йому пенсії за віком наведені періоди роботи останнього та відмовивши у призначенні пенсії позивачеві, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, судом встановлено порушення вищенаведеними діями відповідача щодо не зарахування до трудового стажу роботу позивача на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД", та рішеннями про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р. та №11 від 15.06.2021р., прав та інтересів позивача на належне пенсійне забезпечення, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій протиправними, визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

Також, підлягають і задоволенню позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД", враховуючи те, що судом встановлено протиправність дій відповідача щодо не зарахування до трудового стажу роботу позивача на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД", та рішень про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р. та №11 від 15.06.2021р., та належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із наданих повноважень адміністративного суду, встановлених ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005р. (остаточне) у справі "Кечко проти України" зазначив, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Також і у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД", є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити позивачеві пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дати права 08.04.2021р., оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями спонукати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, у такому випадку, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наведеної у такому судовому рішенні, з урахуванням повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Окрім того, при прийнятті даного рішення, судом враховується і те, що у даному випадку, саме наявність у позивача страхового стажу, визначеного ст.26 Закону №1058, є підставою для призначення останній пенсії за віком, при цьому, за нормами ч.2 ст.24 Закону №1058 визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду, тобто повноваження щодо обчислення страхового стажу є виключною компетенцію пенсійних органів, а тому адміністративний суд не наділений повноваження підміняти пенсійний орган та самостійно обчислювати страховий стаж позивача для призначення пенсії, а, відповідно, без проведення розрахунку такого стажу і зобов`язувати призначати пенсії.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що найбільш ефективний із можливих способів захисту порушеного права за умови визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування до трудового стажу роботу позивача на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД", визнання протиправними та скасування рішень про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р. та №11 від 15.06.2021р., а також і зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД", є саме зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення йому пенсії за віком від 23.03.2021р., відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України, виходячи з вимог ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанцій №МР_АВ311089МVS_20887816 від 30.08.2021р. та №FPT_АВ311089MVS_21159874 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2179 грн. 20 коп. (2724,00 грн./5*4) (а.с.9,31,35,36).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень №11 від 27.05.2021р., №11 від 15.06.2021р., зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області щодо не зарахування до трудового стажу роботу ОСОБА_1 на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД".

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 27.05.2021р. та рішення про відмову у призначенні пенсії за віком №11 від 15.06.2021р.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) періоди роботи з 21.11.1986р. по 15.01.1990р. на "Оптово-розничный плодовоовощной комбинат Индустриального района" та з 27.09.1993р. по 28.09.2000р. у Товаристві з обмеженою відповідальністю підприємстві "Януш ЛТД".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 23.03.2021р. та прийняти обґрунтоване рішення по суті заяви з урахуванням висновків, викладених у цьому судовому рішенні, вимог пенсійного законодавства України та повноважень органів Пенсійного фонду України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2179 грн. 20 коп. (дві тисячі сто сімдесят дев`ять грн. 20 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва