Справа № 640/16031/20
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС, на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери» звернулося до суду із позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.08.2019 №.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю у контролюючого органу правових підстав для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, оскільки у період з 01.01.2015 ТОВ «МЮК «Гапоненко Роман і партнери» було зареєстрованим платником єдиного податку третьої групи. 31.12.2017 Товариство перейшло на загальну систему оподаткування та на момент такого переходу позивач не мав заборгованості з податків і зборів.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 13.08.2019 №.

А також стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32 000 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що контролюючим органом документально не підтверджено факт узгодження у встановленому законом порядку грошового зобов`язання за податковим повідомленням-рішенням від 08.06.2018 №.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 32 000 грн мотивовано тим, що заявлений розмір витрат на правову допомогу підлягає стягненню у повному розмірі, оскільки є документально підтвердженим та доведеним, договором на правову допомогу, платіжними документами про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат. У свою чергу від відповідача до суду жодних заперечень проти поданої заяви та/або клопотань про зменшення розміру заявлених позивачем до відшкодування витрат на правничу допомогу не надходило.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що факт узгодження у встановленому законом порядку грошового зобов`язання за податковим повідомленням-рішенням від 08.06.2018 № підтверджено належними доказами. Так, акт про результати камеральної перевірки від 23.05.2018 № 0483/26-15-12-04-19/36351411 та податкове повідомлення-рішення від 08.06.2018 № з розрахунком розміру штрафних санкцій були направлені платнику засобами поштового зв`язку рекомендованими листами, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень уповноваженій особі підприємства 29.05.2018 та 13.06.2018, доданими до апеляційної скарги.

Викладене, на думку відповідача, свідчить про неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та про те, що позивач ввів суд в оману.

Заперечуючи проти задоволеного судом першої інстанції розміру витрат на правову допомогу, відповідач, посилаючись на правові позиції Верховного Суду вважає, що суд не був зобов`язаний присуджувати позивачу, на користь якого ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані, просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 05.07.2019 працівником Головного управління ДФС у м. Києві проведена камеральна перевірка, предметом якої було питання дотримання ТОВ «МЮК «Гапоненко Роман і партнери» вимог податкового законодавства в частині своєчасної сплати до бюджету єдиного податку з юридичних осіб, за результатами якої складений акт від 05.07.2019 №1288/26-15-12-04-19/36351411 (надалі - акт камеральної перевірки) про порушення позивачем граничних строків сплати узгоджених сум грошового зобов`язання з єдиного податку з юридичних осіб, визначеного контролюючим органом податковим повідомленням-рішення форми «Ш» від 08.06.2018 №.

Не погоджуючись із правомірністю висновків акта камеральної перевірки Товариство подало до Головного управління ДФС у м. Києві письмові заперечення (вих. №409 від 15.07.2019). За наслідками розгляду таких заперечень Головне управління ДПС у м. Києві залишило висновки акта камеральної перевірки без змін.

13.08.2019 на підставі цього акта камеральної перевірки від 05.07.2019 №1288/26-15-12-04-19/36351411 Головне управління ДФС у м. Києві прийняло спірне у справі податкове повідомлення-рішення форми «Ш» за №, яким на підставі ст. 126 Податкового кодексу України за порушення позивачем граничного строку сплати суми грошового зобов`язання у розмірі 11 340,85 грн за платежем «єдиний податок з юридичних осіб» (код « 18050300»), застосовано штраф 20% від суми несвоєчасно що, складає).

ТОВ «МЮК «Гапоненко Роман і партнери» оскаржило вказане податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку, шляхом подання скарги до Державної фіскальної служби України. Своїм рішенням від 23.10.2019 вих. №6635/6/99-00-08-05-05 про результати розгляду скарги (з урахуванням рішення від 12.09.2019 №1495/6/99-00-08-05-05 про продовження строку розгляду) Державна податкова служба України залишила скаргу позивача без задоволення, а податкове повідомлення-рішення від 13.08.2019 № - без змін.

Судом першої інстанції також було встановлено, що матеріали справи не містять, окрім іншого, копії податкового повідомлення-рішення від 08.06.2018 № та доказів його надіслання та/або вручення уповноваженому представнику платника податку, незважаючи на витребовування таких доказів ухвалою суду. При цьому, про причини неподання відповідач суд не повідомляв.

Між тим, за даними інтегрованої картки платника єдиного податку з юридичних осіб за 2018 рік (далі - ІКП), 23.06.2018 до ІКП були внесені відомості щодо нарахування ТОВ «МЮК «Гапоненко Роман і партнери» до сплати сум грошового зобов`язання по податковому повідомленню-рішенню від 08.06.2018 №. Погашення таких грошових зобов`язань відбулось 14.09.2018.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення від 13.08.2019 № протиправним та безпідставним, позивач звернувся із позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України), у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За змістом норм ст. 36 цього Кодексу податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Пунктом 54.1 ст. 54 ПК України встановлено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

За загальним правилом нарахування та сплати податків, визначеним в абз. 1 п. 57.1 ст. 57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом п. 295.3 і 295.4 ст. 295 ПК України платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.

Сплата єдиного податку платниками першої - третьої груп здійснюється за місцем податкової адреси.

У силу положень норм п. 57.3 ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі ж оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Відповідно до п. 31.1 і п. 31.3 ст. 31 ПК України, строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному додатковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно. Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою. Строк сплати податку та збору встановлюється відповідно до податкового законодавства для кожного податку окремо.

Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк (п. 38.1 ст. 38 ПК України).

У силу приписів п. 20.1.19 ст. 20 ПК України, контролюючі органи наділені, зокрема, правом застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені (п. 111.2 ст. 111 ПК України).

Зокрема, згідно з п. 126.1 ст. 126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Аналіз наведених вище норм Кодексу дає беззаперечні підстави для висновку, що саме факт узгодження грошового (податкового) зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке грошове (податкове) зобов`язання в установлений строк. Відповідно, якщо податкове зобов`язання не є узгодженим відповідно до положень ПК України, воно не має наслідків для платника податків щодо відповідальності за його несплату.

Разом із цим, згідно з пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України притягнення платника податків до відповідальності у вигляді штрафу з підстав, визначених цією нормою, передбачене саме за несплату узгодженої суми грошового зобов`язання. При цьому за змістом вказаної норми розмір штрафу залежить від кількості днів затримки строку сплати суми грошового зобов`язання, початок яких починає відлік від дати узгодження суми.

Отже, неузгодження зобов`язання зумовлює неможливість створення наслідків для визначення інших зобов`язань.

Колегія суддів, перевіривши досліджувані судом першої інстанції докази, що були покладені основу судового рішення, погоджується з наданою їм судом першої інстанції правовою оцінкою, а також з висновком суду про відсутність підстав вважати узгодженим грошове зобов`язання, визначене податковим повідомленням-рішенням, у разі документального непідтвердження такого факту.

В матеріалах адміністративної справи відсутні докази на підтвердження того, що податкове повідомлення-рішення від 08.06.2018 № є узгодженим.

У той же час відповідач додав до апеляційної скарги акт про результати камеральної перевірки від 23.05.2018 № 0483/26-15-12-04-19/36351411, податкове повідомлення-рішення від 08.06.2018 № з розрахунком розміру штрафних санкцій та докази їх направлення платнику засобами поштового зв`язку рекомендованими листами.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що, в силу вимог частин 3-5 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

З аналізу цієї правової норми слідує висновок, що своє право на подання доказів відповідач реалізував під час розгляду справи у суді першої інстанції; до апеляційного суду нові докази можуть подаватися у виключних випадках, якщо буде доведено неможливість їх подання до суду першої інстанції.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 21 червня 2018 року у справі N 826/4504/17.

Суд першої інстанції ухвалою від 27.08.2020 зобов`язував відповідача документально підтвердити факти прийняття органом ДФС податкового повідомлення-рішення від 08.06.2018 №, а також зобов`язував надати докази узгодження у встановленому законом порядку суми грошового зобов`язання за таким податковим повідомленням-рішенням.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у зазначеній частині вимоги ухвали місцевого суду не виконав, а також не подав до суду письмові пояснення про причини неподання запитуваних документів.

При цьому, зі змісту апеляційної скарги та наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що відповідач був позбавлений можливості з незалежних від нього об`єктивних обставин подати суду першої інстанції витребовувані докази та які безпосередньо стосувались предмета доказування у даному спорі.

Більш того, позивач у відповіді на відзив повідомляв суду та відповідно й відповідачу про неотримання ним від контролюючого органу податкового повідомлення-рішення від 08.06.2018 №, що також було залишено поза увагою відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги по суті позовних вимог, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду і податковий орган, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 77 КАС України, не довів у встановлений процесуальним законом спосіб тих обставин, на які він посилався.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає поважних причин прийняти до уваги додані вперше до апеляційної скарги докази, що не були подані в суді першої інстанції.

Твердження позивача про неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та про те, що позивач ввів суд в оману не знайшли свого підтвердження.

Фактично апеляційне провадження було ініційоване для виправлення допущених податковим органом помилок щодо документального підтвердження своєї позиції.

Зважаючи на викладене, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права в частині вирішення позову по суті.

Стосовно обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 32 000 грн та незастосування за власною ініціативою критерію співмірності, колегія суддів вказує на таке.

13.10.2020 представник позивача (адвокат Гапоненко Р.І.) подав до суду заяву з питання відшкодування на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всього у сумі 32 000 грн.

Копія названої заяви була надіслана позивачем 09.10.2020 на адресу відповідача рекомендованим листом (трекер поштового відправлення №962).

Рішення у даній справі Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалено - 03.08.2021.

У свою чергу від відповідача до суду жодних заперечень проти поданої заяви та/або клопотань про зменшення розміру заявлених позивачем до відшкодування витрат на правничу допомогу не надійшло.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою та другою статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Втім, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою, сьомою статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 КАС України)

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суд досліджує на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Тобто суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

На думку колегії суддів, складність спору визначається не лише його не типовим характером або необхідністю збирання великої кількості доказів тощо, оскільки на перший погляд не складний спір може призвести до надмірного витрачання часу адвокатом, наприклад, для доведення своєї правової позиції щодо документального підтвердження неузгодженості грошового зобов`язання як у даній справі, яка опонентом залишається без відповіді та вимагає написання відповіді на відзив тощо.

Як свідчать матеріали справи, суд першої інстанції, врахувавши, що відповідач не наполягав на неспівмірності понесених витрат або їх необгрунтованості, стягнув понесені позивачем витрати, прямо пов`язані з розглядом даної справи, розмір яких підтверджується належними та допустимими, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, доказами.

Викладене свідчить, що відповідач не вичинив жодних дій на реалізацію наведених вище положень процесуального законодавства, якими покладено обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Втім відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.

Проте відповідач не навів і суду апеляційної інстанції жодного мотивування, окрім цитування позиції Верховного Суду, на підтвердження доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат. Апеляційна скарга не містить викладення обставин, які б спростовували відповідний розмір судових витрат.

За таких обставин, з огляду на недоведеність відповідачем обставин понесення позивачем розміру витрат у меншому розмірі та/або неспівмірності таких витрат, колегія суддів вважає правильними висновок суду першої інстанції про необхідність присудження на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Повне судове рішення складено 25.11.2021 року.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу ДПС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.1 ст.263, п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів:О.В. Карпушова
Л.В. Губська
О.В. Епель