Справа № 420/6415/20
Суддя: Левчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6415/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левчук О.А.,

за участю секретаря Гур`євої К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом та, уточнивши позовні вимоги, просить суд скасувати незаконний наказ командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 262 від 29.05.2017 року «Про призначення службового розслідування щодо неприбуття вчасно з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 », як неправомірний і незаконний з порушенням норм права і законодавства; визнати процедуру проведення, результати і висновки акта службового розслідування від 31.05.2017 року призначеного згідно наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 262 від 29.05.2017 року «Про призначення службового розслідування щодо неприбуття вчасно з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 » неправомірними і незаконними з порушенням норм права і законодавства; скасувати акт службового розслідування від 31.05.2017 року призначеного згідно наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 262 від 29.05.2017 року «Про призначення службового розслідування щодо неприбуття вчасно з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 », який складний з порушенням правових процедур, з порушенням норм права і законодавства та є неправомірним і незаконним; визнати протиправними та незаконними дії командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 щодо накладання дисциплінарного стягнення у вигляді догани на старшого солдата ОСОБА_1 згідно з наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 269 від 31.05.2017 року; визнати протиправними та не законними дії командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 щодо позбавлення старшого солдата ОСОБА_1 згідно з наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 269 від 31.05.2017 року грошового забезпечення премії за травень місяць 2017 року у повному обсязі; з`ясувати, встановити та визнати причини не виходу старшого солдата ОСОБА_1 на службу у період з 26 травня 2017 року по 31 травня 2017 року поважними під час перебування на стаціонарному лікуванні у цивільному закладі відповідно до даних виписного епікризу № 6049/643 від 31.05.2017 року КЗ «Кам`янська МЛ № 7 «ДОР»; скасувати незаконний наказ командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 269 від 31.05.2017 року «Про підсумки службового розслідування щодо неприбуття вчасно з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 »; визнати протиправними і незаконними дії командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 щодо невиплати грошового забезпечення премії за травень 2017 року старшому солдату ОСОБА_1 згідно з наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 54 від 30.06.2017 року; скасувати незаконний наказ командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 54 від 30.06.2017 року про невиплату грошового забезпечення премії за травень 2017 року старшому солдату ОСОБА_1 ; з`ясувати причини і встановити вину Військової частини НОМЕР_1 щодо неправомірної невиплати грошового забезпечення премії за травень 2017 року старшому солдату ОСОБА_1 згідно з наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 54 від 03.06.2017 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення премію за травень місяць 2017 року і включити до розрахунку 6 днів (служби) перебування ОСОБА_1 у військовому медичному закладі у період з 19 травня 2017 року по 25 травня 2017 року та 6 днів (служби) перебування у цивільному медичному закладі у період з 26 травня 2017 року по 31 травня 2017 року і виплатити грошову забезпечення за весь період, протягом якого ОСОБА_1 мав право на нього; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час неправомірної затримки виплати грошового забезпечення премії за травень 2017 року при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку; визнати протиправними і незаконними дії командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати грошового забезпечення за листопад місць 2017 року старшому солдату ОСОБА_1 ; з`ясувати причини і встановити вину Військової частини НОМЕР_1 щодо неправомірної невиплати грошового забезпечення за листопад місяць 2017 року старшому солдату ОСОБА_1 ; зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення за листопад місяць 2017 року і виплатити грошове забезпечення за весь період протягом якого ОСОБА_1 мав право на нього; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на окристь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення за листопад 2017 року при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку; визнати протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і несплати грошового забезпечення за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно) у вигляді премії та щомісячної додаткової грошової винагороди; з`ясувати причини і встановити вину Військової частини НОМЕР_1 щодо неправомірної невиплати грошового забезпечення за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно) у вигляді премії та щомісячної додаткової грошової винагороди старшому солдату ОСОБА_1 ; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно) у вигляді премії та щомісячної додаткової грошової винагороди і виплатити грошове забезпечення за весь період, протягом якого ОСОБА_1 мав право на нього; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати частини грошового забезпечення, а саме премії і щомісячної грошової винагороди за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно) при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку; визнати протиправними і незаконними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; з`ясувати причини і встановити вину Військової частини НОМЕР_1 щодо неправомірного не нарахування та не виплати старшому солдату ОСОБА_1 грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; визнати протиправними і незаконними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; з`ясувати причини і встановити вину Військової частини НОМЕР_1 щодо неправомірного не нарахування та не виплати старшому солдату ОСОБА_1 грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100000 грн. заподіяної протиправними діями без діями.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за укладеним контрактом, оскільки протиправно позбавив його частини грошового забезпечення та при звільнені не сплатив грошову компенсацію за всі календарні дні не використаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017 та 2019 роки. Позивач вказує, що проходив лікування у медичному закладі в період з 19.05.2017 року по 25.05.2017 року, під час повернення до розташування військової частини у нього стався серцевий напад і його було госпіталізовано до КЗ «Кам`янська МЛ № 7 «ДОР», де він перебував у період з 26.05.2017 року по 31.05.201 року на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповідним епікризом. Після його повернення до військової частини ніхто із командування не з`ясував поважність або неповажність причин несвоєчасного повернення на військову службу з лікування, та ніхто не доводив до його відома жодного наказу. Разом з тим, накладенню стягнення передує призначення службового розслідування, яке не повинно включати час перебування у відпустці або на лікарняному. При цьому, коли він звернувся за медичною допомогою до цивільного медичного закладу йому надано швидке і повне безкоштовне лікування, чим здійснено соціальний захист військовослужбовця відповідно до ст. 11 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також в період з 17.10.2017 по 08.11.2017 року, з 12.11.2017 по 29.11.2017 року він також знаходився на лікуванні та після повернення до розташування військової частини надав фельдшеру медичного пункту виписні епікризи з лікувальних закладів. Таким чином, відповідач протиправно не нарахував та не сплатив належне грошове забезпечення. При цьому, оскільки нарахування грошового забезпечення відбулося не у визначені законодавством строки наявні підстави для виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичної виплати, відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України. Також, на час видачі наказу про звільнення йому протиправно не здійснено грошові виплати, зокрема, не сплачено грошову компенсацію за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 та 2019 роки. Крім того, впродовж всього часу позивач продовжує морально і фізично страждати від тих захворювань, які з`явились протягом військової служби. Умовами контракту відповідач зобов`язувався утворити належні умови служби та гарантував захист його здоров`я, проте створив умови, які спричинили втрату здоров`я, довели до інвалідності та втрати 48 % працездатності. Відповідачем заподіяна моральна шкода шляхом вимушених психічних і моральних страждань у розмір 100000 грн.

Представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову та вказує, що згідно п. 5 наказу від 03.06.2017 року № 54 премія не встановлюється позивачу за неприбуття вчасно з лікувального закладу, згідно наказу № 269 від 31.05.2017 року. При цьому, зі змісту наказу № 269 слідує, що на час проведення службового розслідування не було надано документів, які б підтверджували поважність відсутності на служби. Щодо невиплати грошового забезпечення за листом та грудень 2017 року, то згідно картки особового рахунку № НОМЕР_3 за 2020 рік вбачається, що недоотримане грошове забезпечення було виплачене позивачу у липні 2020 року в повному обсязі. При цьому, при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненаданні під час особливого періоду дні додаткової відпустки військовослужбовцям учасникам бойових дій не виплачуються. Крім того, заявлена моральна шкода є недоведеною, а аргументи щодо її обґрунтування є недостатніми.

Позивачем до суду надано відповідь на відзив, в якій наведені обґрунтування та аргументи, викладені в позовній заяві.

Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою суду від 05 листопада 2020 року витребувано від Кам`янського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки належним чином завірену, прошиту та пронумеровану копію особової справи ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 05 листопада 2020 року витребувано від Військової частини НОМЕР_1 належним чином завірені копії доказів на підтвердження ознайомлення ОСОБА_1 з наказом № 54 від 03.06.2017 року, довідку про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 за травень 2017 року, листопад 2017 року та грудень 2017 року (з урахуванням всіх надбавок, додаткових виплат, тощо), а також інформацію та належним чином завірені копії документів на підтвердження виплати чи причин невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення із включення до нього 6 днів перебування у військовому медичному закладі у період з 19 травня 2017 року по 25 травня 2017 року та 6 днів перебування у цивільному медичному закладі у період з 26 травня 2017 року по 31 травня 2017 року, та зупинено провадження по справі.

Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року призначено підготовче засідання в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення EasyCon (https://vkz.court.gov.ua - EasyCon).

Ухвалою суду від 05 лютого 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено провадження по справі.

Ухвалою суду від 09 березня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, прийнято до провадження заяву про уточнення позовних вимог.

Ухвалою суду від 10 березня 2021 року зупинено провадження по справі.

Ухвалою суду від 06 травня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, поновлено провадження по справі.

Ухвалою суду від 06 травня 2021 року передано адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, для розгляду за підсудністю до Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 червня 2021 року адміністративну справу № 420/6415/20 передати на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

14 липня 2021 року адміністративна справа надійшла до Одеського окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року адміністративну справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 15 вересня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження по справі на тридцять днів та призначено підготовче засідання в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення EasyCon (https://vkz.court.gov.ua - EasyCon).

Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовної заяви заперечував, просив відмовити в її задоволенні.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та є учасником бойових дій (а.с. 116, 145 т. 1).

Судом встановлено, та не заперечується учасниками справи, що 19.05.2017 року старший солдат ОСОБА_1 був направлений на лікування до військового шпиталю НОМЕР_4 м. Дніпро. 26.05.2017 року старший солдат ОСОБА_1 був виписаний та повинен був з`явитися на службу до Військової частини польова пошта НОМЕР_2 27.05.2017 року.

29 травня 2017 року на ім`я командира військової частини подані рапорт, яким повідомлено, що старший солдат ОСОБА_1 вчасно не прибув до військової частини з лікування (а.с. 20-21 т. 2).

29 травня 2017 року командиром військової частини польова пошта НОМЕР_2 видано наказ № 262 про проведення службового розслідування щодо неприбуття вчасно з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 (а.с. 22 т. 2).

31 травня 2017 року складено акт службового розслідування, яким запропоновано за порушення вимог статей 11, 14, 17, 127, 128 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 1, 4 Дисциплінарного статут Збройних Сил України, особисту недисциплінованість, що виразилось в нез`явленні з лікувального закладу на службу старшого солдата ОСОБА_1 притягнути до дисциплінарної відповідальності, передбаченої Дисциплінарним статутом Збройних сил України та за вчинення військового адміністративного правопорушення передбаченого п. 4 ст. 172-11 КупАП (нез`явлення з лікувального закладу на службу тривалістю до десяти діб в умовах особливого періоду) скласти на старшого солдата ОСОБА_1 протокол за військове адміністративне правопорушення; у відповідності до підпункту 31.6 пункту 31 наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення» за нез`явлення з лікувального закладу на службу страшого солдата ОСОБА_1 позбавити премії за травень 2017 року (а.с. 23-25 т. 2).

31 травня 20117 року командиром військової частини польова пошта НОМЕР_2 видано наказ № 269, яким за відсутність на службі, порушення вимог статей 11, 14, 17, 127, 128 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 1, 4 Дисциплінарного статут Збройних Сил України на старшого солдата ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення догана та позбавлено премії за травень 2017 року (а.с. 235 т. 1)

03 червня 2017 року командиром військової частини польова пошта НОМЕР_2 видано наказ № 54, зокрема щодо не встановлення премії за травень 2017 року, зокрема ОСОБА_1 (а.с. 231-234 т. 1, а.с. 14-18 т. 2).

13 листопада 2019 року наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 288 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення (а.с. 117 т. 1).

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 року № 548-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст. 11, 14, 17 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України

покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. На військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України солдат (матрос) у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, а також за утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, за збереження виданого йому майна. Солдат (матрос) підпорядковується командирові відділення. За зразкове виконання обов`язків військової служби, успіхи у бойовій підготовці та зразкову дисципліну солдату може бути надане військове звання старший солдат, а матросу - старший матрос. Старший солдат (старший матрос) зобов`язаний допомагати командирові відділення в навчанні та вихованні солдатів (матросів).

Солдат (матрос) зобов`язаний: сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України; знати посади, військові звання і прізвища своїх прямих начальників до командира з`єднання включно; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням військовослужбовців, шанувати честь і гідність товаришів по службі, додержувати правил військової ввічливості, поведінки та військового вітання; зберігати державну таємницю, точно, ініціативно, сумлінно виконувати накази командирів (начальників); повсякденно загартовувати себе, вдосконалювати свою фізичну підготовку; постійно бути за формою та охайно одягненим, додержувати правил особистої та громадської гігієни; досконало володіти зброєю і технікою, тримати їх завжди справними, чистими, готовими до бою; охайно носити одяг і взуття, своєчасно й акуратно їх лагодити, щоденно чистити і зберігати у визначених місцях; неухильно виконувати правила безпеки під час використання зброї, в роботі з технікою та в інших випадках, а також додержувати правил пожежної безпеки; бути хоробрим і дисциплінованим, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців; у разі потреби відлучитися в межах розташування військової частини (підрозділу) запитати дозволу в командира відділення, а після повернення доповісти йому про прибуття; під час перебування поза розташуванням військової частини поводитися з гідністю і честю, не допускати порушень громадського порядку та негідних вчинків.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Відповідно до ст. 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно ст. 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на солдатів (матросів) строкової військової служби можуть бути накладені такі стягнення:а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи корабля на берег; д) призначення поза чергою в наряд на роботу - до 5 нарядів; є) позбавлення військового звання старший солдат (старший матрос).

Відповідно до ст. 83, 84, 85, 86, 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення. Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині). Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби. Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Таким чином, наказ від 29 травня 2017 року № 262 про проведення службового розслідування щодо неприбуття вчасно з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 прийнято відповідно до приписів Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а тому посилання позивача на його протиправність є необґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що актом службового розслідування від 31.05.2017 року встановлено, що 26.05.2017 року старший солдат ОСОБА_1 був виписаний із стаціонарного лікування військового шпиталю НОМЕР_4 м. Дніпро, підстава: виписний епікриз № 2879 від 26.05.2017 року та повинен був з`явитись до військової частини пп НОМЕР_2 75.05.2017, але не з`явився. З пояснень фельдшера медичного пункту молодшого сержанта ОСОБА_2 відомо, що 27.05.2017 року старший солдат ОСОБА_1 в телефонному режимі доповів про знаходження його на стаціонарному лікуванні в лікарні № 7 м. Кам`янське. Молодший сержант ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 , що він повинен звернутися до військового шпиталю, але він не реагував. Начальник медичної служби старший сержант ОСОБА_3 підтвердив пояснення молодшого сержанта ОСОБА_2 та доповів, що 27.05.2017 року він в телефонному режимі зв`язався з начмедом лікарні № 7 м. Кам`янське, яка повідомила, що ОСОБА_1 дійсно перебуває на стаціонарному лікуванні, але як цивільна особа. 31.05.2017 року старшим сержантом ОСОБА_3 був відправлений запит № 2153 до вказаної лікарні. Таким чином, встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 дійсно не з`явився з лікувального закладу на службу та продовжує бути відсутнім на службі без поважних причин з 27.05.2017 року по час закінчення проведення службового розслідування, а саме 31.05.2017 року. Своїми діями військовослужбовець порушив вимоги Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (ст. ст. 11, 14, 17, 127, 128), Дисциплінарного Статут Збройних Сил України (ст. ст. 1, 4), що визначають обов`язки військовослужбовця, а також п. 4 ст. 172-1 КУпАП (нез`явлення з лікувального закладу на службу тривалістю до десяти діб в умовах особливого періоду) (а.с. 23-25 т. 2).

Відповідно до ст. 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Згідно ст. 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора). У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі та атестат на продовольство, за необхідності - довідку про травму і медичну характеристику, а у разі вибуття на лікування за межі гарнізону, крім того, - атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

Відповідно до ст. 261 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про всіх військовослужбовців, яких направлено на стаціонарне лікування поза частиною, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний у той же день повідомити командирові частини, з якої ці військовослужбовці прибули. Про хворих з отруєнням чи травмами начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний негайно доповісти командирові військової частини, з якої прибув хворий (хворі), а з інфекційними захворюваннями, крім того, - у найближчий санітарно-епідеміологічний заклад. Військовослужбовці, які захворіли в період відпустки або у відрядженні, на стаціонарне лікування направляються військовими комендантами або військовими комісарами.

Згідно ст. 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний за 5 днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командирові військової частини, з якої вони прибули. У день виписки військовослужбовцеві лікувальним закладом (частиною) видаються відповідні документи, і він самостійно (якщо не прибув супровідник з частини) направляється у військову частину, з якої прибув; після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту частини, де здають медичні документи; інші документи здаються старшині роти.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби. Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Таким чином, приписами законодавства передбачено виключні випадки можливості надання медичної допомоги військовослужбовцям державними або комунальними закладами охорони здоров`я.

Згідно виписки із карти стаціонарного хворого хірургічного відділення Дніпропетровського військового госпіталю (в/ч НОМЕР_4 ) ОСОБА_1 в період з 19.05.2017 року по 25.05.2017 року проходив лікування (а.с. 123 т. 1).

Згідно епікризу № 6049/643 Комунального закладу «Кам`янська міська лікарня №7» ОСОБА_1 знаходився на лікуванні в терапевтичному відділенні з 26.05.2017 року по 31.05.2017 року. В епікризі № 6049/643 вказано: «погіршення стану з 22.05, коли з`явились пекучі болі в ділянці серця при рухах» (а.с. 125 т. 1).

Тобто, погіршення стану ОСОБА_1 відбулося під час проходження лікування в Дніпропетровському військовому госпіталі (в/ч НОМЕР_4 ). Доказів звернення позивача щодо погіршення стану здоров`я до військово-медичного закладу охорони здоров`я за місцезнаходженням, зокрема до Дніпропетровського військового госпіталю, матеріали справи не містять.

При цьому, вибувши з Дніпропетровського військового госпіталю (в/ч НОМЕР_4 ) (м. Дніпро) ОСОБА_1 був направлений до Військової частини польова пошта НОМЕР_2 (смт. Черкаське, Дніпропетровська область), відстань між якими складає близько 50 км.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що він невідкладно звернуся до найближчого медичного закладу, оскільки Комунальний заклад «Кам`янська міська лікарня №7» знаходиться за 45 км від м. Дніпро, звідки вибув позивач, та в протилежній частині місця розташування Військової частини польова пошта НОМЕР_2 .

Також, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про звернення ОСОБА_1 до відповідача щодо необхідності його госпіталізацію саме у спеціалізований військовий заклад охорони здоров`я або про відмову у такій госпіталізації.

В той же час, надана до суду копія епікризу № 6049/643 не містить дати його видачі та не відповідає формі, затвердженій наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 року № 110, яка застосовується в лікувально-профілактичних закладах незалежно від форми власності та підпорядкування.

Таким чином, станом на час проведення службового розслідування були відсутні належні та допустимі докази на підтвердження поважності причин неприбуття позивача, ОСОБА_1 , вчасно з лікувального закладу.

Доводи позивача щодо того, що порушення порядку проведення службового розслідування, суд вважає необґрунтованими, оскільки порядок призначення і проведення службового розслідування відповідає Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженій наказом Міністра оборони України від 15.03.2004 № 82 (чинній на момент виникнення спірних правовідносин). При цьому, надання усних чи письмових пояснень є правом особи, стосовно якої проводиться службове розслідування, а не обов`язком осіб, які проводять службове розслідування.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що особа, яка проводила службове розслідування немає юридичного фаху та досвіду правової роботи, оскільки приписами п. 1.5 Інструкції № 82 чітко визначено, що службове розслідування може бути проведено особисто командиром (начальником) чи доручено іншій посадовій особі. При цьому, наказом № 262 від 29.05.2017 року проведення службового розслідування доручено безпосередньо заступнику начальника роботи вогневої підтримки з морально-психологічного забезпечення молодшому лейтенанту ОСОБА_4 .

Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що акт службового розслідування від 31.05.2017 року складений з порушенням правових процедур та підлягає скасуванню, оскільки акт не є рішенням суб`єкта владних повноважень, складання акту - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію результатів проведення службового розслідування та є предметом оцінки в якості доказу вчинення дисциплінарного проступку при розгляді питання про притягнення є дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач приймаючи накази від 29 травня 2017 року № 262 та від 31 травня 2017 року № 269 діяв на підставі Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та у межах своїх повноважень.

Відповідно до п. 15.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) командири (начальники) військових частин (установ та організацій) у разі несвоєчасного або неякісного виконання завдань за місяць, у якому військовослужбовцями було допущено несвоєчасне або неякісне виконання завдань (а військовослужбовцями, зазначеними в пункті цієї Інструкції, крім цього, несвоєчасну та неякісну розробку проектів нормативно-правових актів, експертизу таких актів), мають право зменшувати розмір надбавки за виконання особливо важливих завдань або скасовувати (відміняти) її. Рішення про зменшення розміру надбавки або її скасування (відміну) оформлюється наказом командира (начальника) військової частини (установи, організації) на підставі поданих за командою рапортів безпосередніх командирів (начальників) з клопотанням про зменшення розміру надбавки або її скасування (відміну). У наказі про зменшення розміру надбавки або її скасування (відміну) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для прийняття такого рішення.

Згідно п. 31.1, 31-5-31.7 Інструкції № 260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби. Командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково. Командир військової частини позбавляє військовослужбовців премії частково на: 10% - у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення догана; 20% - у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення сувора догана; 40% - у разі накладення на військовослужбовця двох дисциплінарних стягнень догана (сувора догана); 50% - у разі накладення на військовослужбовця трьох дисциплінарних стягнень догана (сувора догана). Командир військової частини позбавляє премії частково за календарний місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому у військову частину надійшло повідомлення про накладання дисциплінарного стягнення вищим командиром (начальником). Командир військової частини позбавляє військовослужбовців премії повністю: за невихід на службу без поважних причин; за вживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) на території військової частини як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння); у разі накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, пониження в посаді, пониження військового звання на один ступінь, позбавлення військового звання (за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому у військову частину надійшло повідомлення про накладання дисциплінарного стягнення вищим командиром (начальником)); у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення військового адміністративного правопорушення або адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією (за місяць, у якому така постанова надійшла у військову частину); у разі накладення на військовослужбовця у календарному місяці більше трьох дисциплінарних стягнень, крім дисциплінарного стягнення зауваження (за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому у військову частину надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим командиром (начальником)); у разі відрахування з ад`юнктури або докторантури вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу або науково-дослідної установи через невиконання індивідуального навчального плану (індивідуального плану наукової роботи) або недисциплінованість (за місяць, у якому було здійснено відрахування); у разі неуспішного закінчення ад`юнктури або докторантури вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу або науково-дослідної установи (за місяць, у якому закінчилося навчання). Військовослужбовці не преміюються за той розрахунковий місяць, у якому вони допустили порушення чи проступок (за винятком випадків, передбачених абзацами четвертим - шостим пункту 31.6 розділу XXXI цієї Інструкції). Рішення про виплату премії, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі оформлюється наказом командира військової частини на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.

За таких підстав, оскільки наказом від 31 травня 20117 року № 269 на старшого солдата ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення догана та позбавлено премії за травень 2017 року, наказ від 03 червня 2017 року № 54, в частині не встановлення премії за травень 2017 року, зокрема ОСОБА_1 є обґрунтованими та відповідає приписам Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Військова частина НОМЕР_1 при прийнятті оскаржуваних наказів від 29 травня 2017 року № 262, від 31 травня 2017 року № 269, від 03 червня 2017 року № 54 діяла на підставі, в межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про скасування незаконного наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 262 від 29.05.2017 року «Про призначення службового розслідування щодо неприбуття вчасно з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 », як неправомірний і незаконний з порушенням норм права і законодавства; визнання процедури проведення, результати і висновки акта службового розслідування від 31.05.2017 року призначеного згідно наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 262 від 29.05.2017 року «Про призначення службового розслідування щодо неприбуття вчасно з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 » неправомірними і незаконними з порушенням норм права і законодавства; скасування акту службового розслідування від 31.05.2017 року призначеного згідно наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 262 від 29.05.2017 року «Про призначення службового розслідування щодо неприбуття вчасно з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 », який складний з порушенням правових процедур, з порушенням норм права і законодавства та є неправомірним і незаконним; визнання протиправними та незаконними дій командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 щодо накладання дисциплінарного стягнення у вигляді догани на старшого солдата ОСОБА_1 згідно з наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 269 від 31.05.2017 року; визнання протиправними та незаконними дій командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 щодо позбавлення старшого солдата ОСОБА_1 згідно з наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 269 від 31.05.2017 року грошового забезпечення премії за травень місяць 2017 року у повному обсязі; з`ясування, встановлення та визнання причин не виходу старшого солдата ОСОБА_1 на службу у період з 26 травня 2017 року по 31 травня 2017 року поважними під час перебування на стаціонарному лікуванні у цивільному закладі відповідно до даних виписного епікризу № 6049/643 від 31.05.2017 року КЗ «Кам`янська МЛ № 7 «ДОР»; скасування незаконного наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 269 від 31.05.2017 року «Про підсумки службового розслідування щодо неприбуття вчасно з лікувального закладу солдата ОСОБА_1 »; визнання протиправними і незаконними дій командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 щодо невиплати грошового забезпечення премії за травень 2017 року старшому солдату ОСОБА_1 згідно з наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 54 від 30.06.2017 року; скасування незаконного наказу командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 54 від 30.06.2017 року про невиплату грошового забезпечення премії за травень 2017 року старшому солдату ОСОБА_1 ; з`ясування причин і встановлення вини Військової частини НОМЕР_1 щодо неправомірної невиплати грошового забезпечення премії за травень 2017 року старшому солдату ОСОБА_1 згідно з наказом командира Військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 54 від 03.06.2017 року; зобов`язання Військової частин НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення премію за травень місяць 2017 року і включити до розрахунку 6 днів (служби) перебування ОСОБА_1 у військовому медичному закладі у період з 19 травня 2017 року по 25 травня 2017 року та 6 днів (служби) перебування у цивільному медичному закладі у період з 26 травня 2017 року по 31 травня 2017 року і виплатити грошову забезпечення за весь період, протягом якого ОСОБА_1 мав право на нього; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час неправомірної затримки виплати грошового забезпечення премії за травень 2017 року при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Також, позивач просить суд визнати протиправними і незаконними дії командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і невиплати грошового забезпечення за листопад місць 2017 року старшому солдату ОСОБА_1 ; з`ясувати причини і встановити вину Військової частини НОМЕР_1 щодо неправомірної невиплати грошового забезпечення за листопад місяць 2017 року старшому солдату ОСОБА_1 ; зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення за листопад місяць 2017 року і виплатити грошове забезпечення за весь період протягом якого ОСОБА_1 мав право на нього; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на окристь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошового забезпечення за листопад 2017 року при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку; визнати протиправними дії командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і несплати грошового забезпечення за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно) у вигляді премії та щомісячної додаткової грошової винагороди; з`ясувати причини і встановити вину Військової частини НОМЕР_1 щодо неправомірної невиплати грошового забезпечення за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно) у вигляді премії та щомісячної додаткової грошової винагороди старшому солдату ОСОБА_1 ; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно) у вигляді премії та щомісячної додаткової грошової винагороди і виплатити грошове забезпечення за весь період, протягом якого ОСОБА_1 мав право на нього; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати частини грошового забезпечення, а саме премії і щомісячної грошової винагороди за період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року (включно) при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою щодо нарахування та сплати грошового забезпечення за листопад 2017 року та період з 01 грудня 2017 року по 10 грудня 2017 року.

При цьому, згідно картки особового рахунку № НОМЕР_3 за 2020 рік ОСОБА_1 нараховано та сплачено відповідне грошове забезпечення, що також підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 236, 140 т. 1).

Твердження позивача щодо того, що відповідачем можливо не сплачені обов`язкові платежі з суми виплаченого йому грошового забезпечення, а тому така виплата не може вважатися виплатою грошового забезпечення за листопад-грудень 2017 року, суд вважає необґрунтованим, оскільки в платіжному дорученні № 811 від 10.07.2020 року в призначенні платежу зазначено «грошове забезпечення», а в графі одержувач « ОСОБА_1 », що також підтверджується карткою особового рахунку № НОМЕР_3 , випискою по картковому рахунку та довідкою (а.с. 236, 140 т. 1, а.с. 13 т. 2 2, а.с. 192 т. 3).

При цьому, сплата обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення за листопад-грудень 2017 року не є предметом розгляду по даній справі.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Крім того, позивач просить суд визнати протиправними і незаконними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; з`ясувати причини і встановити вину Військової частини НОМЕР_1 щодо неправомірного не нарахування та не виплати старшому солдату ОСОБА_1 грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; визнати протиправними і незаконними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; з`ясувати причини і встановити вину Військової частини НОМЕР_1 щодо неправомірного не нарахування та не виплати старшому солдату ОСОБА_1 грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік при звільненні з військової служби, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року.

Питання щодо правомірності ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій було розглянуто Верховним Судом у зразковій справі.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року по справі № 620/4218/18, залишеного без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, адміністративний позов задоволено в повному обсязі; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_5 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 жовтня 2018 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_5 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 жовтня 2018 року.

Вирішуючи спір по суті, Верховним Судом констатовано, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

При вирішенні спору Верховним Судом зроблено висновок про те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до п. 12 ст. 12 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 ЗУ «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно п. 8 ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно п. 18 ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у ЗУ від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ЗУ від 06.12.1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України».

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в 1 ЗУ «Про оборону України» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Таким чином, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивач, ОСОБА_1 , при звільненні з військової служби мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017 року та у 2019 році додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а Військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року.

В той же час, ні ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З вищевикладеного слідує, що передбачений частиною першою ст. 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір. В той же час, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, оскільки права позивача в частині виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 та 2019 роки, після вирішення спору на користь позивача не порушені, так як виплата не проведена, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 рік та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року.

Також позивач просить суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100000 грн. заподіяної протиправними діями без діями.

Згідно ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, позивачем не зазначено жодних обґрунтованих обставин на підтвердження заподіяння відповідачем моральної шкоди та не доведено факту заподіяння йому моральних та фізичних страждань, а отже не підтверджено наявність причинного зв`язку між заявленою моральною шкодою з не виплатою грошової компенсації.

Таким чином, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100000 грн. заподіяної протиправними діями без діями.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу на підставі наданих доказів, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 рік та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій, скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 рік та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 листопада 2019 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. 295, 297 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 26 листопада 2021 року.

Суддя О.А. Левчук