Справа № 260/2491/21
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 листопада 2021 рокум. Ужгород№ 260/2491/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Скраль Т.В.

при секретарі Шестак Н.В.,

за участю сторін:

позивач: ОСОБА_1 - не з`явився,

відповідач: Буштинська селищна рада Тячівського району Закарпатської області представник у судове засідання не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області (90556, Закарпатська область, смт. Буштино, вул. Головна, 91, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до статті 243 частини 3 КАС України 15 листопада 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі складено 25 листопада 2021 року.

15 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, якою просить: 1) визнати протиправними дії Буштинської селищної ради Тячівського району з невиплати всіх сум при звільненні та зобов`язанні вчинити певні дії по виплаті компенсації за невикористану відпустку та середній розмір заробітної плати після звільнення; 2) стягнути з Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 грошові кошти, а саме компенсацію за невикористану відпустку за період з 21 липня 2011 року по 14 листопада 2020 року в сумі 199943 грн. 60 коп. та середній розмір заробітної плати після звільнення за сім місяців у період з 15 листопада 2020 року по 15 червня 2021 року в сумі 135610 грн., всього 335553 грн.; 3) в частині присудження виплати середньомісячної зарплати сумі 19372 грн. 86 коп. в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконати негайно.

22 червня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

15 листопада 2021 року ухвалою суду закрито пiдготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

1. Позиції сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в зв`язку з проведенням в країні децентралізації після місцевих виборів в Україні які відбулись 25 жовтня 2020 року було створено Буштинську громаду куди увійшла Новобарівська сільська рада і на території Новобарівської сільської ради було утворено Новобарівський старостинський округ, який не являється на даний час юридичною особою. Правонаступником Новобарівської сільської ради являється Буштинська селищна рада відповідно до реєстрації в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України. Вважає дії відповідача у проведенні невиплати всіх належних мені сум при звільненні, а саме компенсації за невикористану відпустку за період з 21 липня 2011 року по 14 листопада 2020 року в сумі 199943 грн. 60 коп. та середній розмір заробітної плати після звільнення за сім місяців у період з 15 листопада 2020 року по 15 червня 2021 року в сумі 135610 грн., середня заробітна плата за один місяць складає 19372 грн. 86 коп. яка обрахована за останні дванадцять місяців перед звільненням на підставі пункту № 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого КМУ №100 від 8 лютого 1995 року. Діями відповідача були порушені його трудові права які підлягають судовому захисту.

Відповідачем або уповноваженим представником відзиву на позовну заяву до суду, у строк наданий судом в ухвалі Закарпатського окружного адміністративного суду про відкриття провадження в адміністративній справі від 22 червня 2021 року, не надано та не повідомлено суду поважні причини його ненадання.

Відповідно до статті 162 частини 6 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач у судове засідання не з`явився, однак 15 червня 2021 року подав заяву про розгляд без його участі, (а.с. 17).

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак про час і дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення, яке вручено 05 листопада 2021 року та повернулося до суду 11 листопада 2021 року, (а.с. 82).

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Судом встановлено, що відсутні підстави для відкладення судового засідання.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

2. Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що, відповідно до трудової книжки від 10 лютого 1982 року НОМЕР_2 з 21 липня 1994 року ОСОБА_1 обраний головою Новобарівської сільської ради народних депутатів. Неодноразово переобирався сільським головою.

В подальшому, 14 листопада 2020 року на підставі рішення № 1 від 14 листопада 2020 року сесії VIII скликання, ОСОБА_1 звільнений з посади селищного голови у зв`язку із закінченням строку повноважень ради, згідно п. 1 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», (а.с. 14-16).

На переконання позивача під час звільнення відповідач не здійснив із ним повного розрахунку, а саме не нарахував та не виплатив компенсацію за невикористані відпустки за період з 21 липня 2011 року по 14 листопада 2020 року в сумі 199943 грн. 60 коп. та середній розмір заробітної плати після звільнення за сім місяців /період з 15 листопада 2020 року по 15 червня 2021 року в сумі 135610 грн., всього 335553 грн..

Як вбачається з розрахунку компенсації за невикористану відпустку Буштинської селищної ради, гр. ОСОБА_1 при закінченні його повноважень 14 листопада 2020 року не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 21 липня 2011 року по 14 листопада 2020 року у сумі 199 943,60 грн., (а.с. 18).

Не погоджуюсь з рішенням відповідача позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, яка діяла на момент звільнення) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-III) служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Статтею 3 Закону № 2493-III передбачено, що посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Відповідно до статті 21 Закону № 2493-III посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Посадовим особам, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 календарних днів. Порядок і умови надання додаткових оплачуваних відпусток встановлюються Кабінетом Міністрів України.

від 03.10.2017 р. N 2148-VIII, застосовуються з 01.10.2017 р.)

Стаття 22 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» регулює обчислення стажу служби в органах місцевого самоврядування", де до стажу служби в органах місцевого самоврядування зараховується період роботи на посадах, на які поширюється дія цього Закону, а також на посадах і в органах, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Крім того, положеннями статті 46 Закону України "Про державну службу" № 889-VIII передбачені особливості стажу державної служби. Зокрема, у пункті 2 вказаної норми зазначено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

До 01 травня 2016 року, діяв Порядок обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 р. № 283, а з 25 березня 2016 року Постановою КМ № 229 затверджено новий Порядок обчислення стажу державної служби, який є чинним по сьогодні.

За приписами пункту 4 діючого Порядку № 229 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України Про службу в органах місцевого самоврядування.

Пунктами 2, 3, 5, 9 Постанови КМ України від 06 квітня 2016 року № 270 «Про затвердження Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток» державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів. Додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби. Додаткова відпустка надається державним службовцям одночасно із щорічною основною оплачуваною відпусткою або окремо від неї за згодою між державним службовцем і керівником державної служби в державному органі відповідно до затвердженого графіка відпусток. Під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

За правилами частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

У розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної і додаткової заробітної плати. Основна заробітна плата - оплата за виконаних роботу відповідно до встановлених норм праці, що встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок та посадових окладів (ставок заробітної плати). Додаткова заробітна плата включає виплати за перевиконання норм праці при відрядній формі заробітної плати, а також доплати, надбавки, премії, винагороди за вислугу років, за результатами роботи за рік, інші види заохочувальних виплат.

В свою чергу суми грошової компенсації за дні невикористаної відпустки не відображаються окремо і є складовою заробітної плати.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 Верховний Суд зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд враховує, що відповідачем не надано доказів на підтвердження факту нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки за спірний період, так само як і доказів відсутності підстав для такої виплати.

Натомість, наявним у матеріалах справи розрахунку компенсації за невикористану відпустку Буштинської селищної ради, гр. ОСОБА_1 при закінченні його повноважень 14 листопада 2020 року не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за період з 21 липня 2011 року по 14 листопада 2020 року у сумі 199 943,60 грн., (а.с. 18).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що на час звільнення позивача з посади відповідачем безпідставно не проведено розрахунок в частині нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані відпустки за вказаний період.

При цьому, суд вважає за доцільне зазначити, що не може бути задоволена позовна вимога про нарахування конкретно визначеної суми, про яку позивач вказує у прохальній частині позову та про стягнення з відповідача відповідної суми компенсації за невикористану відпустку при звільненні зі служби, оскільки саме відповідач зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку, а вказані дії є дискреційними та не належать до компетенції адміністративного суду.

Відтак, вимога про стягнення ненарахованої суми є передчасною, а належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача має бути зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоплачену суму.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу свого рішення та дій, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, судом встановлена протиправність дій відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки при звільненні та зобов`язання Буштинської селищної ради Тячівського району здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з 04 грудня 2011 року по 14 листопада 2020 року.

Що стосується позовної вимоги стягнути з Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній розмір заробітної плати після звільнення за сім місяців у період з 15 листопада 2020 року по 15 червня 2021 року в сумі 135610 грн., всього 335553 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Згідно з статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд наголошує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Втім, остаточний розрахунок з позивачем ОСОБА_1 відповідач не провів.

За вказаного правового регулювання та обставин справи суд зазначає про відсутність підстав задоволення даної вимоги позову у цій частині, як передчасної.

Аналогічна правова позиція у постанові ВС від 23 грудня 2020 року у справі № 807/1525/16.

Що стосується вимоги в частині присудження позивачу виплати середньомісячної зарплати сумі 19372, 86 грн. в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконати негайно, судом встановлено наступне.

Пунктом 2 частини першої статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 371 КАС України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Ураховуючи вказані норми, слід звернути увагу на те, що до негайного виконання звертаються рішення суду про присудження виплат - стягнення, а в даному випадку рішення суду стосується спонукання до вчинення дій - зобов`язання вчинити певні дії на користь позивача.

Оскільки наведені норми не допускають звернення до виконання судового рішення про спонукання до вчинення дій, таке клопотання не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищевказане, враховуючи обставини встановлені судом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Зважаючи на те, що позивача від сплати судового збору звільнено, підстави для вирішення питання щодо відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 229, 242-246, 255 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Буштинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - задоволити частково.

2. Визнати протиправними дії Буштинської селищної ради Тячівського району щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані відпустки при звільненні.

3. Зобов"язати Буштинську селищну раду Тячівського району здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані відпустки за період з 04 грудня 2011 року по 14 листопада 2020 року.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяТ.В.Скраль