Справа № 160/17590/20
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого суддіЦарікової О.В.,
секретаря судового засіданняБогатинської К.В.,
представника позивача: Підлужного В.М.,
представника відповідача: Кравченка М.В.,
30 грудня 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Метан" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач, з урахуванням уточнення позовних вимог (вх. № 1337/21 від 06.01.2021), просить суд:
Позовні вимоги мотивовані тим, що перед початком проведення фактичної перевірки представнику позивача не було вручено наказ про проведення перевірки, більше того, посилання на означений наказ не містить і сам акт від 06.08.2020 №0136/04/36/05/РРО/20235516, отже, перевірку було здійснено без дотримання вимог п.80.2 ст. 80 Податкового кодексу України (далі - ПК України). Представнику позивача не надано для ознайомлення та не вручено жодного документа, який надає право на проведення перевірки, що передбачено п. 81.1 ст. 81 ПК України. Позивач зазначає, що не виконання контролюючим органом вимог ПК України щодо ознайомлення з наказом про проведення перевірки суб`єкта господарювання, що перевіряється, призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої. У свою чергу, порушення норм чинного законодавства, що викладені в акті перевірки №0136/04/36/05/РРО/20233516 від 06.08.2020 (пунктах 2.2.14 та 3.1 означеного акта) та встановлені перевіряючими під час незаконно проведеної перевірки не можуть бути підставою для винесення будь-якого рішення про застосування фінансових санкцій. Окрім того, при формуванні контролюючим органом оскаржених податкових повідомлень-рішень, за результатами виявлених порушень згідно з актом перевірки №0136/04/36/05/РРО/20233516 від 06.08.2020, відповідачем не було дотримано форму рішення, яке має прийняти контролюючий орган у відповідності до норм чинного законодавства.
Стосовно правової обгрунтованості фактичної перевірки, відповідач зазначив, що при пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції), такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення. У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.
30.03.2021 відповідач надав до суду додаткові пояснення ( вх. №5027/21ел), в яких підтримав раніше висловлену позицію та заперечив проти заявлених позовних вимог.
01.04.2021 позивач надав додаткові пояснення по справі (вх. №5297/21 ел), в яких підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити адміністративний позов повністю.
У судовому засіданні 01.06.2021 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.
У судовому засіданні 01.06.2021 представник відповідача заперечив проти позову та просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, судом встановлено таке.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «МЕТАН» (далі - позивач) є юридичною особою приватного права, зареєстровано в якості юридичної особи приватного права 20.10.1993 року.
За наслідками проведеної фактичної перевірки складений акт №0136/04/36/05/РРО/20233516 від 06.08.2020.
Порушення виявлені під час перевірки, викладені в пункті 2.2.14 акта фактичної перевірки, зі змісту якого перевіряючими контролюючого органу встановлено наступні обставини:
- у період з 01.04.2020 по 28.07.2020, за адресою: Дніпропетровська область, м.Покров, вул. Партизанська, б. 1а, здійснювалася реалізація скрапленого газу з 2 резервуарів без застосування обладнання та введення належним чином в експлуатацію рівномірів-лічильників на 2 місцях відпуску пального/газу скрапленого (резервуари №1, №2);
Згідно з пунктом 3.1 акта фактичної перевірки контролюючим органом встановлено наступні порушення:
- п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»;
- п.п.230.1.2, п.п. 230.1 ст. 230 Податкового кодексу України;
- ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».
Не погоджуючись із висновками акта перевірки №0136/04/36/05/РРО/20233516 від 06.08.2020, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІРМА «МЕТАН» 16.09.2020 (вх. №116029/10) подані заперечення на акт перевірки.
Відповідно до системи збереження і збору даних реєстраторів розрахункових операцій бази ІС «Податковий блок» встановлено, що на АЗС, за адресою: м. Покров, вул. Партизанська, 1а, у період з 01.07.2019 по 19.07.2019 здійснювалася роздрібна торгівля газом скрапленим без наявності відповідної ліцензії.
Щодо порушення, встановленого в акті перевірки про здійснення реалізації скрапленого газу з 2 резервуарів без застосування обладнання та введення належним чином в експлуатацію рівномірів-лічильників на 2 місцях відпуску пального/газу скрапленого, податковим органом зазначено, що підприємством ТОВ «Фірма Метан» надані документи: договір № Д133-19 від 21.10.2019, специфікації №1 та №2 до договору № Д133-19 від 21.10.2019, акт здачі - приймання робіт №76 від 30.03.2020, сертифікат експертизи типу № СЦ 19.0473, дозвіл №3649.1432, акт монтажу від 30.03.2020 року, акт приймання-здачі виконаних робіт від 30.03.2020 року, які свідчать, що за адресою: м.Покров, вул. Партизанська, 1а, здійснюється реалізація пального із застосуванням обладнання та введеним належним чином в експлуатацію рівномірів-лічильників (рівномір-сигналізатор ультразвуковий УУС) на 2 місцях відпуску пального з 31.03.2020. Таким чином, порушення пп. 230.1.2. п. 230.1 ст. 230 Податкового кодексу України, не вбачається.
На підставі акта перевірки №0136/04/36/05/РРО/20233516 від 06.08.2020, ГУ ДПС у Дніпропетровській області сформовано податкові повідомлення-рішення (форми «С») від 28.09.2020:
Не погодившись з означеними податковими повідомленнями-рішеннями, ТОВ «Фірма Метан» звернулося до суду із означеним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Відповідно до положень п. п. 19-1.1.16-19-1.1.19 п. 19.1 ст. 19 ПК України контролюючі органи виконують такі функції, зокрема, здійснюють заходи щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів; проводять роботу щодо боротьби з незаконним виробництвом, переміщенням, обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та пального; організовують роботу, пов`язану із замовленням марок акцизного податку, їх зберіганням, продажем, відбором зразків, з метою проведення експертизи щодо їх автентичності та здійснюють контроль за наявністю таких марок на пляшках (упаковках) з алкогольними напоями і пачках (упаковках) тютюнових виробів під час їх транспортування, зберігання і реалізації; забезпечують контроль за дотриманням суб`єктами господарювання, які провадять роздрібну торгівлю тютюновими виробами, вимог законодавства щодо максимальних роздрібних цін на тютюнові вироби, встановлених виробниками або імпортерами таких виробів.
Відповідно до п.п. 20.1.10 п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.
Спеціальним Законом, що визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України, є Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19 грудня 1995 року № 481/95-BP (далі - Закон № 481/95-BP).
Положення Закону №481/95-BP зазнали змін, внесених в частині ліцензування діяльності з роздрібної торгівлі пальним відповідно Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» від 23.11.2018 № 2628-VIII, який згідно абзацу п`ятого пункту 1 Розділу ІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» набрав чинності з 01.07.2019 в частині підпункту 6 (щодо змін до Закону №481/95-BP) (далі - Закон № 2628-VIII).
Так, відповідно до ст. 15 Закону № 481/95-BP, в редакції чинній з 01.07.2019 р. згідно із Законом № 2628-VIII, імпорт або експорт пального здійснюється за наявності у суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), що імпортує або експортує пальне, ліцензії на право виробництва або зберігання, або оптової чи роздрібної торгівлі пальним.
Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.
Річна плата за ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним становить 2000 гривень на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.
Плата за ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним справляється щорічно і зараховується до місцевих бюджетів згідно із законодавством.
Ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) терміном на п`ять років.
Ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.
У заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального).
Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.
У заяві про видачу ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями або пальним додатково зазначаються адреса місця торгівлі, перелік реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, а також інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери посвідчень реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, та дата початку їх обліку в податкових органах.
У додатку до ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями або пальним суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) зазначається адреса місця торгівлі і вказуються перелік електронних контрольно-касових апаратів та інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери книг обліку розрахункових операцій, які знаходяться у місці торгівлі.
Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:
документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;
акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;
дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.
Копії таких документів не подаються у разі їх наявності у відкритих державних реєстрах, якщо реквізити таких документів та назви відповідних реєстрів зазначено в заяві на видачу ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального.
Відповідальність за достовірність даних у документах, поданих разом із заявою, несе заявник.
У разі якщо зазначені документи видані (оформлені) іншій особі, ніж заявник, такий заявник додатково подає документи, що підтверджують його право на використання відповідного об`єкта.
Після видачі/призупинення/анулювання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, вносить відповідні відомості до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального не пізніше наступного робочого дня з дня видачі/призупинення/анулювання відповідної ліцензії.
Вимагати представлення інших документів, крім зазначених у цьому Законі, забороняється. Зазначені в цьому Законі документи (крім документів, які подаються заявником для отримання ліцензії на право виробництва пального, оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального) подаються в одному примірнику в копіях, засвідчених нотаріально або органом, який видав оригінал документа або посадовою особою органу ліцензування.
Заява про видачу ліцензії та визначені цим Законом документи подаються уповноваженою особою заявника або надсилаються рекомендованим листом. У разі подання заяви про видачу ліцензії та доданих до неї документів особисто вони приймаються за описом, копія якого видається заявнику з відміткою про дату прийняття заяви та документів і підписом особи, яка їх прийняла.
Ліцензія або рішення про відмову в її видачі видається заявнику не пізніше 10 календарних днів (щодо пального - не пізніше 20 календарних днів) з дня одержання зазначених у цьому Законі документів. У рішенні про відмову у видачі ліцензії повинна бути вказана підстава для відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.
Згідно з абз.9 ч.2 ст.17 Закону № 481/95-ВР, в редакції з 01.07.2019 р., передбачено, що до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії - 250000,00 гривен.
Поряд із цим, Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222-VIII, врегульовані суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначення виключного переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлення уніфікованого порядку їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності (далі - Закон № 222-VIII).
Статтею 1 Закону № 222-VIII, визначено термін «ліцензування», тобто це засіб державного регулювання провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, спрямований на забезпечення реалізації єдиної державної політики у сфері ліцензування, захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону (із змінами, внесеними Законом України №2725-VIII від 16.05.2019, які набрали чинності 22.05.2019) передбачено, що ліцензуванню підлягає виробництво і торгівля спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами і пальним, зберігання пального, яка ліцензується відповідно до Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального".
Відповідно до абз. 4 п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 222-VIII, державна політика у сфері ліцензування ґрунтується на принципі пріоритетності захисту прав, законних інтересів, життя і здоров`я людини, навколишнього природного середовища, захисту обмежених ресурсів держави та забезпечення безпеки держави, що передбачає:
у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці.
У Закон № 222-VIII законодавцем внесені зміни на підставі Закону № 2628-VIII та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку ліцензування господарської діяльності» від 02.10.2019 № 139-IX (далі - Закон № 139-IX).
Так, з 01.07.2019 р., із врахуванням змін, внесених Законом № 2628-VIII, п. 3 ч. 2 ст. 2 Закону № 222-VIII викладено у наступній редакції, згідно з якою дія цього Закону не поширюється на порядок видачі, переоформлення та анулювання ліцензій на здійснення таких видів господарської діяльності, як, зокрема, торгівля пальним, зберігання пального, що здійснюється відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».
З 18.12.2019 року, після виникнення спірних правовідносин, внесенням змін до абз. 1 1 ч. 2 ст. 2 Закону № 222-VIII визначено, що дія Закону № 222-VIII не поширюється на ліцензування таких видів господарської діяльності, як, зокрема, торгівля пальним, що здійснюється відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».
Згідно з ч.3 ст.2 Закону №222-VIII, в редакції Закону №139-ІХ, суб`єкт господарювання може здійснювати види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, з дня внесення відомостей до ліцензійного реєстру щодо рішення органу ліцензування про видачу йому ліцензії.
Принципи державної політики у сфері ліцензування поширюються на порядок ліцензування всіх видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню (ч. 3 ст. 3 Закону № 222-VIII).
У разі запровадження ліцензування нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, ліцензійні умови провадження нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, набирають чинності у строк, необхідний для приведення суб`єктом господарювання своєї діяльності у відповідність із вимогами ліцензійних умов, але не менш як через два місяці з дня їх опублікування (ч.1 ст.8 Закону № 222-VIII із змінами, внесеними Законом № 139-ІХ).
У разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується (ч. 2 ст. 20 Закону № 222-VIII).
Відповідачем проведено фактичну перевірку господарської одиниці (АЗС) позивача та виявлено факти здійснення роздрібної торгівлі пальним до моменту отримання відповідної ліцензії.
Суд критично оцінює означену позицію відповідача, виходячи з такого.
Статтею 15 Закону №481/95-BP, в редакції чинній з 01.07.2019, згідно із Законом №2628-VIII, встановлено, що роздрібна торгівля пальним здійснюється за наявності у суб`єкта господарювання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним. Ліцензія на право роздрібної торгівлі пальним видається за заявою суб`єкта господарювання уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання не пізніше 20 календарних днів з дня одержання зазначених у цьому Законі документів.
Згідно з абз. 9 ч. 2 ст. 17 Закону №481/95-ВР, в редакції з 01.07.2019 р., передбачено, що до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії - 250000 гривен.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 545, яка згідно з п. 3 набирає чинності з дня її опублікування, але не раніше 01.07.2019, внесено зміни до Пункту 6 Переліку органів ліцензування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 № 609, викладенням у новій редакції, згідно з якою територіальні ограни ДФС є органом ліцензування виду господарської діяльності - роздрібна торгівля пальним.
Виходячи із норм Закону №481, постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 № 609 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 545), відповідач фактично отримав право видавати ліцензії на роздрібну торгівлю пальним з 01.07.2019 року, тобто з дня, коли за здійснення роздрібного продажу пального за відсутності ліцензії наступала відповідальність у вигляді штрафу.
Суд вважає, що у зв`язку з тим, що Законом №481 чітко не врегульовано відносини щодо органу, який видає ліцензії на роздрібну торгівлю пальним, а територіальні органи ДФС лише з 01.07.2019 отримали право видавати відповідні ліцензії, держава штучно створила для добросовісних платників перешкоди в господарюванні, що призвело до накладення штрафу на позивача.
Суд відзначає, що вказаний лист не є нормативно-правовим актом, він не адресований суб`єктам господарювання. Означеним листом встановлюється можливий строк подання документів для майбутнього ліцензування (з 12.06.2019), однак, станом на 12.06.2019 року територіальний орган ДФС не мав статусу органу ліцензування діяльності з реалізації пального, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 № 609 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 545).
Окрім того, позивач, не маючи означеного листа з викладеною інформацією, правомірно оцінював днем виникнення повноважень на прийняття документів та видачі ліцензії відповідачем саме з 01.07.2019, що з урахуванням положень ст. 15 Закону № 481 щодо строку для розгляду заяви і вирішення питання про видачу ліцензії на право роздрібної торгівлі, виключало можливість отримати відповідні ліцензії з 01.07.2019.
При вирішенні вказаного спору судом взято до уваги те, що відповідно до пп. 4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Відповідно до п. 56.21 ст. 56 ПК України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Суд відзначає, що до 01.07.2019 Закон №481 не передбачав ліцензування роздрібної торгівлі паливом. Фактично редакція цього Закону, зі змінами та доповненнями від 23.11.2018 № 2628 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів» розширила його дію та погіршила становище позивача.
При цьому, Кабінет Міністрів України не визначив органи виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання, що уповноважені видавати такі ліцензії.
З 01.07.2019 обов`язковість ліцензування господарської діяльності з реалізації пального визначена Законами № 481/95-BP та № 222-VIII.
Лише з 18.12.2019 р. внесено зміни до абзацу першого частини другої статті 2 Закону № 222-VIII, яким визначено, що дія Закону № 222-VIII не поширюється на ліцензування таких видів господарської діяльності, як торгівля пальним. До 18.12.2019 дія Закону №222-VIII не поширювалась виключно на порядок видачі, переоформлення та анулювання ліцензій на здійснення.
Положеннями Закону № 481/95-BP з 01.07.2019, окрім обов`язковості ліцензування діяльності з реалізації пального, з 01.07.2019 встановлюється відповідальність суб`єктів господарювання за здійснення діяльності з реалізації пального без ліцензії. У той час, коли Законом № 222-VIII передбачається строк достатній, але не менш як два місяці, у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування для реалізації цих змін.
Так, відповідно до абз. 4 п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 222-VIII, діє принцип державної політики у сфері ліцензування, згідно з яким у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці.
Вказаний строк визначений Законом як для держави, з метою унормування змін у правовідносинах або при запровадженні нових видів діяльності, що підлягають ліцензуванню, так і для суб`єктів господарювання, які мають забезпечити виконання вимог закону, пов`язаних із запровадженими змінами.
Наведений двомісячний строк встановлений законом саме для додержання балансу у спірних правовідносинах між державою та суб`єктом господарювання (до 01.09.2019 року).
Позивач як суб`єкт господарювання виконав свій обов`язок та у межах вказаного строку отримав ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, а саме: 21.08.2019.
З набранням чинності 01.07.2019 змін до Законів №481/95-BP та №222-VIII, визначення лише з 01.07.2019 територіальних органів ДФС органами ліцензування діяльності з торгівлі пальним, та невстановленням для суб`єкта господарювання строку для приведення діяльності у відповідність до вимог закону, є порушенням вказаного балансу та допущення непропорційності, що на переконання суду є неприпустимим.
Враховуючи те, що до 18.12.2019 Закон № 222-VIII не поширювався виключно на порядок видачі, переоформлення та анулювання ліцензій, позивач, як суб`єкт правовідносин, у яких держава здійснює контроль за торгівлею пальним, правомірно очікував на додержання державою та її органами, як суб`єктами владних повноважень, норм абз. 4 п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 222-VIII.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з абз. 2 п.п. 5.4 п. 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.
Абзацом 3 п.п. 3.1 п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 29.06.2010 № 17-рп/2010 визначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями.
Так, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
У цій справі також підлягає застосуванню Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1-р/2018 справа № 1-6/2018, яким сформовано правову позицію щодо верховенства права, а саме: основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність.
Конституційні та конвенційні принципи, на яких базується гарантія кожному прав і свобод осіб та їх реалізація, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 №8-рп/2005).
Принцип правової визначеності вимагає від законодавця чіткості, зрозумілості, однозначності правових норм, їх передбачуваності (прогнозованості) для забезпечення стабільного правового становища.
Частиною 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського Суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський Суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципу верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Суд також враховує позицію Європейського Суду з прав людини (в аспекті щодо неприйнятності доводів відповідача про те, що винесення рішень після спливу відведеного строку для їх прийняття не повинно розцінюватися як обставина, що виключає фінансову відповідальність платника податків), сформовану, зокрема у справі «Рисовський проти України», де Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що застосування до позивача як суб`єкта господарювання штрафу у цьому випадку є неправомірним, держава в особі відповідача як суб`єкта владних повноважень не дотрималася позитивного обов`язку, встановленого законом, щодо строку для запровадження змін до ліцензування діяльності, не надавши час на приведення діяльності у відповідність до вимог закону, що призвело до незаконного та непропорційного втручання у право на мирне володіння майном згідно з ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі - КАС України), встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскарженого рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону України від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», суб`єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, зобов`язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).
Статтею 6 цього Закону визначено, що облік товарних запасів фізичною особою суб`єктом підприємницької діяльності ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку.
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; облікова політика - сукупність принципів, методів і процедур, що використовуються підприємством для складання та подання фінансової звітності.
Відповідно до приписів статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно: визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних.
За правилами статті 9 зазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
Отже, документами, що є підставою для внесення записів до бухгалтерського обліку є накладні, витратні накладні, товарно-транспортні накладні, тощо.
У свою чергу, законодавством не передбачено, що за місцем знаходження господарської одиниці суб`єкта господарювання повинні зберігатися оригінали первинних документів на придбання товарно-матеріальних цінностей, які є підставою для бухгалтерського обліку, ведення якого відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» покладено на уповноважену особу.
Сама по собі відсутність на момент перевірки контролюючим органом первинних документів за місцем реалізації чи зберігання товарів, за умови, що ці товари належним чином обліковані відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не є підставою для застосування до платника податків фінансової санкції, передбаченої статтею 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Єдиний порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку газів вуглеводневих скраплених для комунально-побутового споживання та автомобільного транспорту, що використовується на газонаповнювальних станціях (ГНС), газонаповнювальних пунктах (ГНП), автогазозаправних станціях (АГЗС) та автогазозаправних пунктах (АГЗП) незалежно від форм власності встановлений Інструкцією про порядок приймання, зберігання, відпуску та обліку газів вуглеводневих скраплених для комунально-побутового споживання та автомобільного транспорту, яка затверджена наказом Міністерство палива та енергетики України від 03 червня 2002 року № 332 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24 квітня 2003 року за № 331/7652 (далі - Інструкція № 332).
За змістом пунктів 5.2.2, 5.2.4 Інструкції № 332 приймання скрапленого вуглеводного газу (СВГ), що надійшов автомобільним транспортом від постачальників, проводиться вантажоодержувачем на підставі видаткових та товаротранспортних накладних (далі - ТТН) та документів про якість (паспортів) на СВГ, оформлених у відповідності до ДСТУ 4047-2001, з обов`язковим складанням акта приймання за кількістю СВГ, що надійшов автомобільним транспортом, за формою №3-ГС. Видаткова та товаротранспортна накладні є підставою для оприбуткування СВГ за складським та бухгалтерським обліком підприємства. Інформація про кількість СВГ, що надійшов на підприємство в автоцистернах, зазначається у журналі оперативного обліку СВГ за формою № 2-ГС і після здавання звіту матеріально відповідальною особою в бухгалтерію оприбутковується за бухгалтерським обліком.
Пунктами 10.3, 10.4 Інструкції № 332 передбачено, що усі первинні документи матеріально відповідальні особи здають за реєстрами в бухгалтерію підприємства за підписом. Усі первинні документи перевіряються і групуються в бухгалтерії підприємства за постачальниками і споживачами.
Згідно пунктів 4.1, 4.2, 4.6 Інструкції облік скрапленого вуглеводневого газу на ГНС та ГНП здійснюється в одиницях маси (кілограм), а на АГЗС та АГЗП - в одиницях об`єму (літр) (ДСТУ 3651.0-97).
- об`ємний - у разі визначення об`єму в резервуарах бази зберігання та автоцистернах, а також для обліку СВГ під час продажу на АГЗС, АГЗП;
- об`ємно-масовий - у разі визначення маси СВГ за об`ємом і густиною в умовах фактичної температури.
Для забезпечення достовірності та єдності вимірювань маси СВГ повинні використовуватися засоби вимірювальної техніки, які допущені до застосування Держспоживстандартом України. Не допускаються до застосування ЗВТ, які не пройшли повірку або державну метрологічну атестацію, у порядку, встановленому Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність» та ДСТУ 2708-99 і ДСТУ 3215-95, відповідно, та такі, що не мають відтисків державного повірочного товару або свідоцтва про державну метрологічну атестацію.
Отже, при визначенні об`єму газу здійснюється його вимірювання засобами вимірювальної техніки, які пройшли перевірку у встановленому чинним законодавством порядку.
Суд критично оцінює наданий відповідачем опис нафтопродуктів та газу скрапленого, які знаходяться у ТОВ «Фірма «Метан».
Означений документ надано як додаток № 3 до акта перевірки від 28.07.2020 №000175, у той час як за наслідками проведеної фактичної перевірки складений акт №0136/04/36/05/РРО/20233516 від 06.08.2020. Окрім того, зазначене суперечить змісту акта перевірки №0136/04/36/05/РРО/20233516 від 06.08.2020, в якому під №3 додатку зазначається «Опис готівки, Табл. №1», на 2 аркушах. В акті перевірки №0136/04/36/05/РРО/20233516 від 06.08.2020 такий додаток взагалі не зазначений. Більш того, означений додаток № 3 до акта суперечать наданим доказам щодо обсягу ємностей, їх нумерації, а також відомостям відносно відсотків наповненості відповідних ємностей.
Також, в Описі нафтопродуктів та газу скрапленого, які знаходяться на ТОВ "Фірма "Метан" зазначається про наявність у позивача двох цистерн, ємністю 5 кубів кожна.
Суд критично оцінює означені доводи контролюючого органу щодо визначення ємності кожної із цистерн позивача, оскільки відповідно до посвідчень якості, наданих позивачем до матеріалів справи, ємність кожної із цистерн складає 4,800 літрів. Відповідно до дозволу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 07.08.2019 р., позивачу надано дозвіл на експлуатацію ємностей надземних для пропан-бутану 2007 та 2008 року випуску Чеської Республіки. Аналогічні відомості відносно місткості резервуарів, а саме: 4,800 літрів кожен, наявні на табличках резервуарів, які перевіряючі контролюючого органу не могли не бачити під час перевірки. Відповідність наданих позивачем фотокопій табличок оригіналу та наявність відповідних табличок під час перевірки відповідачем не заперечувалася. Окрім того, аналогічні відомості підтверджуються довідкою про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу (отримання/відпуску) від 27.07.2020 та 28.07.2020 із квитанцією про отримання та довідкою про розпорядника акцизного складу пального, акцизні склади пального, розташовані на них резервуари пального, витратоміри та рівнеміри від 31.03.2020 р..
Під час розгляду справи відповідачем не було надано жодних пояснень з приводу того, яким чином було визначено загальну ємність кожної із цистерн, з урахуванням того, що визначена відповідачем ємність суперечить наявним в матеріалах справи доказам.
Щодо оформлення означеного опису як додатку № 3 до акта перевірки, суд відзначає, що підпис виконаний від імені ОСОБА_1 знаходиться в розділі для підписів посадових осіб органу ГУ ДПС у Дніпропетровській області, натомість графа «від суб`єкта господарювання» залишилася не заповненою.
Суд відзначає, що ні акт перевірки, ані вищевказаний опис нафтопродуктів та газу скрапленого, які знаходяться на ТОВ "Фірма "Метан" не містять інформації щодо методів, способів та обладнання, якими контролюючий орган здійснював зняття фактичних залишків СВГ.
Протягом розгляду справи суд неодноразово пропонував представнику відповідача надати пояснення з цього приводу та пояснити, яким саме методом та із застосуванням яких технічних засобів здійснювалися відповідні вимірювання та чи здійснювалися вони взагалі, що відповідач обгрунтовував лише відомостями, зазначеними в Описі нафтопродуктів та газу скрапленого, які знаходяться на ТОВ "Фірма "Метан".
Згідно з п. 9.1 Інструкції, на АГЗС (АГЗП) проводиться оперативний контроль за кількістю СВГ, результати якого використовуються для ведення обліку, звіряння кількості отриманого і відпущеного СВГ. Кількісний облік руху СВГ на АГЗС (АГЗП) ведеться за змінним звітом за формою №14-ГС.
Під час приймання-здавання зміни касири і оператори АГЗС (АГЗП) спільно: визначають залишки СВГ на кінець зміни з урахуванням залишків на початок зміни, надходження СВГ за зміну, які підтверджені відповідними документами, та кількості відпущеного газу за зміну за сумарними показниками лічильників усіх газозаправних колонок; вимірюють рівні наповнення скрапленим газом резервуарів АГЗС (АГЗП) і за результатами проведених вимірювань визначають об`єм СВГ; роздруковують на РРО фіскальний звітний чек і визначають обсяг виторгу за зміну; передають по зміні залишок грошових коштів (п. 9.2. Інструкції).
Відповідно до п. 9.3 Інструкції, після закінчення кожної зміни касиром і оператором складається змінний звіт за формою № 14-ГС в двох примірниках, з яких один - з додатком до нього первинних документів на приймання і відпуск СВГ передається в бухгалтерію підприємства, а другий - залишається на АГЗС (АГЗП).
Позивачем було надано до суду звіт № 14-ГС, дані якого збігаються та не суперечать іншим наявним у матеріалах справи документам, зокрема, копіям Z-звітів за 26-28 липня 2020 року та Довідці розпорядника акцизного складу пального, акцизні склади пального, розташовані на них резервуари пального, витратоміри та рівнеміри від 31.03.2020. Окрім того, реалізація газу здійснюється через РРО, які у встановленому порядку забезпечують друкування відповідних фіскальних та обов`язкових звітних документів.
Разом з тим, єдиним можливим способом перевірки наявності необлікованих нафтопродуктів є співставлення даних обліку звітів АЗС та даних РРО із фактичними вимірюваннями залишків пального в резервуарах, тобто, визначення різниці між кількістю нафтопродуктів, які надійшли на АЗС, та кількістю реалізованих нафтопродуктів.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 823/1917/16.
Під час розгляду справи судом був допитаний свідок ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який є працівником позивача, оператором. Свідок пояснив, що він був єдиним працівником позивача, присутнім на момент проведення перевірки безпосередньо на заправці. Свідок власноручно розписався у двох направленнях на проведення перевірки, а інших документів він не підписував, в тому числі, він не підписував додаток №3 до акта №000175 від 28.07.2020, який є невід`ємною частиною акта перевірки «Опис нафтопродуктів та газу скрапленого, які знаходяться на ТОВ «ФІРМА МЕТАН»». Свідок ОСОБА_1 пояснив, що він відмовився від підписання акта перевірки, оскільки в акті містилися неправдиві відомості про відсутність у ТОВ «ФІРМА «МЕТАН»» рівнемірів. При цьому, до акта, який йому було запропоновано підписати, не було долучено вищевказаного додатку. Свідок зазначив, що перевіряючі контролюючого органу не зробили жодних замірів, які б дозволили визначити обсяг наявного в цистернах скрапленого газу. Перевіряючі не використовували встановлені рівнеміри під час перевірки. Свідок пояснив, що перевіряючі у будь-якому випадку не могли скористатися рівнемірами самостійно, оскільки визначення обсягу залишків можливо лише за допомогою спеціального комп`ютеру за доступом до якого, до ОСОБА_1 перевіряючі не зверталися. Окрім того, свідок ОСОБА_1 заперечив підписання Опису нафтопродуктів та газу скрапленого, які знаходяться на ТОВ "Фірма "Метан" та вказав, що підпис навіть візуально не має нічого спільного з його підписом.
Суд враховує, що допитаним в якості свідка працівником позивача ОСОБА_1 було підтверджено відсутність жодних вимірювань перевіряючими, здійснених у будь-який спосіб. Такі показання свідка узгоджуються із відомостями акта перевірки, який не містить визначення методу та способу, за якими проводилися відповідні вимірювання.
У свою чергу, відповідачем не було надано жодних доказів на спростування відповідних пояснень свідка та не було пояснено, як саме було встановлено різницю між фактичними та задокументованими обсягами залишків скрапленого газу.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем під час проведення перевірки АЗС позивача не було здійснено документально підтверджених вимірювань залишків скрапленого газу та відповідно не доведено наявність жодної різниці між документально відображеними та фактичними обсягами залишків скрапленого газу. Інші доводи відповідача не можуть спростовувати такі висновки суду, бо відсутність факту вимірювання, а також неправильні розрахунки відповідача, виключають правильність встановлення відповідачем обсягів наявного газу.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи наведене вище, судовий збір у сумі 4 935,57 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 242 - 246, 247, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст рішення суду складений 11 червня 2021 року.

Суддя О.В. Царікова