Справа № 560/12588/21
Суддя: Салюк П.І.
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
іменем України

25 листопада 2021 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Салюка П.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України змінити дату припинення (розірвання) контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення звільнення капітана ОСОБА_1 (Г-044894), який здав справи і обов`язки за посадою командира стрілецької роти (резервної) та звільненого відповідно до підпункту "б" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з військової служби у відставку наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 11.08.2021 №150 по особовому складу, за станом здоров`я, без права носіння військової форми одягу "18 серпня 2021 року" із зазначенням дати "19 серпня 2021 року";

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середньомісячний заробіток за період з 19.08.2021 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18 серпня 2021 року звернувся до відповідача із клопотанням про зміну дати звільнення зазначеної у наказі Командира військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2021 № 183, оскільки зазначена дата не відповідає фактичним обставинам.

Як вказує позивач, що 19.08.2021 року у звичному порядку з`явився для проходження військової служби. При цьому, у відділі кадрів військової частини з`ясував про наявність наказу командира про припинення (розірвання) контракту. У відділі кадрів було повідомлено про те, що такого наказу немає, тому останній продовжив несення служби.

Позивач стверджує, що станом на 18.08.2021 був відсутній обхідний лист на ОСОБА_1 як на особу, що підлягає звільненню. У Обхідному листі, який ОСОБА_1 готував до здачі взагалі відсутня дата та номер наказу про звільнення. Відсутність такого посилання на дату та номер наказу позивач пояснює тим, що станом на 18.08.2021 такого наказу ще не було, тому коректною датою свого звільнення вважає саме 19 серпня 2021 року.

Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

16 листопада 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує щодо задоволення адміністративного позову та зазначає, що позивач протягом тривалого часу знаходився на лікуванні, на службу він не виходив з наказом був ознайомлений, трудову книжку отримав на руки та не заперечував щодо свого звільнення.

Крім того, відповідачем зазначено, що обхідний лист не має жодного відношення до наказу про звільнення оскільки він видається на руки до моменту звільнення і є своєрідним інформуванням начальників відповідних служб про припинення служби даним військовослужбовцем та здачею матеріальних цінностей, майна, інвентарних предметів та документації. Інформація, щодо відсутності обхідного листа є не обґрунтованою та не відповідає дійсності.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18 серпня 2021 року №183 позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту "б" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Непогоджуючись із датою звільнення відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18 серпня 2021 року №183 та вважаючи, що вірною датою звільнення має бути 19 серпня 2021 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленими положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 242 Положення про походження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Як встановлено з матеріалів справи, у день звільнення зі списків військової частини та всіх видів забезпечення відповідно до наказу командира військової частини по стройовій частині від 18 серпня 2021 року № 183, капітану ОСОБА_1 видано трудову книжку Серії НОМЕР_2 під особистий підпис, що підтверджується записом в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них військової частини НОМЕР_1 № 297 від 14 травня 2019 року, про що зроблено відповідний запис під номером № 85.

Капітан ОСОБА_1 був виключений із списку військової частини НОМЕР_1 18 серпня 2021 року наказом командира частини по стройовій частині № 183, наказ видано в день звільнення військовослужбовця.

При цьому, суд звертає увагу, що при отриманні трудової книжки, позивач не надав будь-яких заперечень проти останнього та не відмовився отримувати трудову книжку, що в свою чергу свідчить про беззаперечне погодження розірвати трудовий договір та обізнаність із датою свого звільнення.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про те, що відповідач при прийнятті наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18 серпня 2021 року №183 в частині зазначення дати звільнення позивача, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, правомірність своїх дій ним доведена, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частина перша статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що Військова частина НОМЕР_1 діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і Законами України, відтак у суду відсутні підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 )

Головуючий суддя П.І. Салюк