Справа № 420/7083/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7083/21
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар П`ятіна В.В.,

за участю: апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача Горнецької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року по справі № 420/7083/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві видати наказ, яким надати ОСОБА_1 чергову щорічну основну невикористану оплачувану відпустку з 08.02.2021 терміном 15 календарних днів за період роботи з 27.11.2019 по 26.11.2020;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надати ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення до щорічної основної відпустки за період роботи з 27.11.2019 по 26.11.2020 у розмірі середньомісячної заробітної плати, а саме 56 958,00 грн.;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надати ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік у розмірі середньомісячного окладу, а саме 56 958,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що позивач з 27.11.2018 по 06.04.2021 працював на посаді слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві. 01.02.2021 позивач звернувся до відповідача із заявами про надання щорічної основної відпустки з 08.02.2021, грошової допомоги та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. У період з 05.02.2021 по 02.04.2021 позивач перебував на лікарняному та вийшов на роботу 05.04.2021. 06.04.2021 позивачу вручено наказ про звільнення з посади слідчого у зв`язку із скороченням штату державних службовців. Позивач зазначає, що його позбавили права на відпустку, а також отримання матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що у зв`язку із перебуванням позивача на лікарняному у період з 05.02.2021 по 02.04.2021, питання щодо надання основної щорічної відпустки відкладено до першого робочого дня, наступного за днем закінчення тимчасової непрацездатності. Період тимчасової непрацездатності позивача тривав до 03.04.2021, що підтверджується листками непрацездатності. Також, 24.02.2021 ТУ ДБР у м. Миколаєві видано наказ № 27-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві у зв`язку зі скороченням штату державних службовців. З наказом про звільнення позивача ознайомлено 06.04.2021. Таким чином, враховуючи, що наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві позивача звільнено із займаної посади та проведено повний розрахунок, зокрема виплачено компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, надання відпустки не мало законних підстав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 05 серпня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- не дивлячись на те, що позивачу не було надано відпустку з 08.02.2021, судом першої інстанції встановлено, що позивач був у щорічній оплачуваній відпустці за зазначений період роботи з 27.11.2019 по 26.11.2020 у період з 12.01.2021 по 13.01.2021, у зв`язку з чим, позивач має право на отримання грошової допомоги до відпустки та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань;

- неприпустимою є позиція суду першої інстанції про те, що позивач не мав права на відпустку, оскільки йому виплачено компенсацію при звільненні. Дане твердження суперечить ч. 4 ст. 24 Закону України «Про відпустки», відповідно до якої, частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією на бажання працівника. Позивач не давав згоди на заміну частини не відбутої відпустки компенсацією, про надання якої він просив під час перебування у трудових відносинах з відповідачем;

- суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до ст. 22 Бюджетного кодексу України, Державне бюро розслідувань як головний розпорядник бюджетних коштів, самостійно здійснює розподіл коштів за окремими напрямами використання у межах встановлених бюджетних призначень на відповідний рік, вносить зміни до кошторису;

- Верховний Суд України у своїй постанові від 20.03.2019 року у справі № 809/474/17 зазначив, що одночасно з набуттям права на щорічну основну відпустку особа набула також право на виплату допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

- 03.06.2021 судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання про витребування інформації щодо отримання слідчими ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві грошової допомоги до основної відпустки та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, чим порушено принцип рівності перед законом, який закріплено у ч. 1 ст. 24 Конституції України.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що Наказом № 25-ос від 23.11.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві.

03.02.2021 позивач направив до ТУ ДБР у м. Миколаєві заяви про надання щорічної основної відпустки з 08.02.2021, грошової допомоги та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

08.02.2021 року позивач також засобами електронного зв`язку направив на адресу відповідача заяву про надання щорічної основної відпустки з 08.02.2021, грошової допомоги та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Листом від 09.02.2021 ТУ ДБР у м. Миколаєві повідомив позивача, що баланс відпусток розраховано відділом кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві з урахуванням попередження про наступне скорочення посади, яку позивач обіймає, по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення попередження про наступне вивільнення від 29.01.2021. Таким чином, щорічна основна відпустка має відлічуватися з дня поновлення на посаді.

24.02.2021 ТУ ДБР у м. Миколаєві видано Наказ № 27-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із скороченням штату державних службовців.

01.03.2021 видано наказ № 70-ос про внесення змін до наказу про звільнення ОСОБА_1 від 24.02.2021 № 27-ос, відповідно до якого звільнити ОСОБА_1 та припинити його державну службу у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності.

У період з 05.02.2021 по 02.04.2021 позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності.

У перший робочий ден після лікарняного 05.04.2021 позивач приступив до виконання обов`язків та повторно надав заяви про надання щорічної основної відпустки з 06.04.2021, грошової допомоги та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Наказом № 86-ос від 06.04.2021 ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із скороченням штату державних службовців та призначено до виплати грошову компенсацію за 26 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.12.2019 по 26.12.2020, 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.12.2020 по 06.04.2021, 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 20 років, вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

08.04.2021 листом № 01/12/6446 ТУ ДБР у м. Миколаєві повідомив позивача, що у зв`язку із звільненням позивача із займаної посади, з позивачем проведено повний розрахунок у тому числі виплата грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку.

Згідно платіжного доручення № 227 від 09.04.2021 позивачу нараховано та виплачено при звільнені 175 690,98 грн.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу виплачено грошову компенсацію за 26 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.12.2019 по 26.12.2020, 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.12.2020 по 06.04.2021, 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 20 років, вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Отже, звільнивши позивача та виплативши позивачу грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, у відповідача відсутній обов`язок в наданні самої відпустки.

Щодо позовних вимог про надання грошової допомоги до щорічної основної відпустки за період роботи з 27.11.2019 по 26.11.2020 у розмірі середньомісячної заробітної плати, а саме 56 958,00 грн. та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік у розмірі середньомісячного окладу, а саме 56 958,00 грн., суд зазначив, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою та виплачується за наявності коштів, в межах затверджених обсягів фонду оплати праці.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року № 794-VIII (далі Закон № 794-VIII).

Відповідно частини 1 статті 14 Закону № 794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Частиною 2 статті 14 Закону № 794-VIII передбачено, що служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Також, відповідно частини 5 статті 14 Закону № 794-VIII трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIIІ) державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIIІ передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Так, відповідно до пунктів 3-5 статті 87 Закону № 889-VIIІ суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

У разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

У такому випадку оформлення і видача трудової книжки, а також розрахунок при звільненні проводяться протягом семи днів з дня звільнення.

Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 1 Закону № 504/96-ВР визначено, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Згідно зі статтею 3 Закону № 504/96-ВР за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Статтею 24 Закону № 504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

У статті 5 Закону № 504/96-ВР визначено, що тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях.

Відповідно статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно статті 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

Крім того, суд зазначає, що органи державної влади фінансуються за рахунок бюджетних коштів в межах, визначених Бюджетним кодексом України та Законом України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік. У зв`язку з цим умови оплати праці та виплата допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу державним службовцям регулюються нормами Закону України "Про державну службу" та постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів".

Згідно з частиною третьою статті 2 Закону № 504/96-ВР, право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом, та забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Статтею 11 Конвенції Міжнародної організації праці № 132 про оплачувані відпустки (переглянутої у 1970 році), ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції Міжнародної організації праці № 132 (переглянутої) 1970 року про оплачувані відпустки» від 29 травня 2001 року передбачено, що особі, що працює за наймом, надається після припинення роботи оплачувана відпустка, пропорційно тривалості періоду її роботи, за який вона ще не отримала відпустку, або замість цього їй виплачується компенсація чи надається еквівалентне право на майбутню відпустку.

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, наказом № 86-ос від 06.04.2021 позивача звільнено з посади слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із скороченням штату державних службовців.

03.02.2021 позивач направив до ТУ ДБР у м. Миколаєві заяви від 01.02.2021 про надання щорічної основної відпустки з 08.02.2021, грошової допомоги та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

08.02.2021 року позивач також засобами електронного зв`язку направив на адресу відповідача заяву про надання щорічної основної відпустки з 08.02.2021, грошової допомоги та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Позивачу виплачено грошову компенсацію за 26 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.12.2019 по 26.12.2020 роки, 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 27.12.2020 по 06.04.2021 року, 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 20 років, вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції зазначає, що звільнивши позивача та виплативши позивачу грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, у відповідача відсутній обов`язок в наданні самої відпустки.

Вирішуючи спірне питання колегія суддів також враховує, що позивач в ході апеляційного провадження не наполягав на задоволенні апеляційної скарги в цій частині позовних вимог.

Водночас з висновком суду першої інстанції щодо позовних вимог про надання грошової допомоги до щорічної основної відпустки за період роботи з 27.11.2019 по 26.11.2020 у розмірі середньомісячної заробітної плати, а саме 56 958,00 грн. та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік у розмірі середньомісячного окладу, а саме 56 958,00 грн, колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Механізм реалізації та застосування законодавства щодо надання грошової допомоги та матеріальної допомоги для оздоровлення працівникам центрального апарату, територіальних управлінь, спеціальних підрозділів, навчальних закладів та науково-дослідних установ Державного бюро розслідувань (далі - працівникам ДБР), порядок та умови її виплати визначається Інструкцією, затвердженою наказом Державного бюро розслідувань від 21.09.2021 року № 514 (далі Інструкція № 514).

Відповідно підпунктів 1.1.1. пункту 1.1. частини 1 Інструкції № 514, державним службовцям ДБР грошова допомога надається на підставі частини другої статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу».

Так, статтею 57 Закону № 889-VIII передбачено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно з підпунктами 2.2., 2.4. частини 2 Інструкції № 514, державним службовцям ДБР грошова допомога надається один раз на рік (одночасно із наданням щорічної основної оплачуваної відпустки) у розмірі середньомісячної заробітної плати, на підставі особистої заяви на ім`я керівника за зразком, наданим кадровим підрозділом.

Рапорт (заява) про надання грошової допомоги або матеріальної допомоги для оздоровлення підписується особисто працівником ДБР та подається на погодження безпосередньому керівнику (начальнику), керівнику фінансового підрозділу (в частині наявності затверджених кошторисом бюджетних асигнувань), першому заступнику або заступникам керівника, відповідно до розподілу обов`язків.

Отже, з аналізу положень Інструкції № 514 вбачається, що грошова допомога на оздоровлення надається державним службовцям ДБР одночасно із наданням щорічної основної оплачуваної відпустки.

Відповідно частини 2 статті 54 Закону № 889-VIII державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно пункту 1-2 Порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 2016 року № 500 державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Відповідно до Інструкції про механізм реалізації та застосування законодавства щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань працівникам Державного бюро розслідувань, порядок та умови її виплати, затвердженою наказом Державного бюро розслідувань від 21.09.2021 року № 515 (далі Інструкція № 515), матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань державним службовцям ДБР надається на підставі частини другої статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до статті 54 Закону України «Про державну службу» та Порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року № 500.

Згідно з пунктом 2.2. частини 2 Інструкції № 515, державним службовцям ДБР матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати, на підставі особистої заяви на ім`я Керівника за зразком, наданим кадровим підрозділом.

Отже, з урахуванням пункту 2.2. частини 2 Інструкції № 515 на підставі частини другої статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до статті 54 Закону України «Про державну службу» та Порядку надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 2016 року № 500 позивач мав право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника патронатної служби за його заявою від 01.02.2021.

Крім того, одночасно з набуттям права на щорічну основну відпустку позивач набув також право на виплату допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу при наданні такої відпустки.

Тотожній підхід був застосований Верховним Судом при розгляді справи № 809/474/17 (№К/9901/22471/18) 20 березня 2019 року.

Відповідно матеріалів справи відповідач листом від 09.02.2021 № В-358/ЗПІ/16-09/21 повідомив позивача про наявність у нього права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви в межах затвердженого фонду праці (а.с.20-21).

Відповідач листом від 18.06.2021 № В-1923/16-16/21 підтвердив отримання заяв ОСОБА_1 від 01.02.2021 про надання відпустки з 08.02.2021, виплати грошової допомоги на оздоровлення та надання допомоги для вирішення соціально-побутових питань (а.с.108).

Так, відповідно пункту 2.4. Інструкції № 515 Рапорт (заява) про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань підписується особисто працівником ДБР та подається на погодження безпосередньому керівнику (начальнику), керівнику фінансового підрозділу (в частині наявності затверджених кошторисом бюджетних асигнувань), першому заступнику, заступникам Керівника, відповідно до розподілу обов`язків.

Рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань працівникам ДБР приймається Керівником шляхом видання наказу підготовленого кадровим або фінансовим підрозділом (п.3.1. Інструкції № 515).

Проте матеріали справи не містять погодження безпосереднього керівника (начальника), керівника фінансового підрозділу (в частині наявності затверджених кошторисом бюджетних асигнувань), першого заступника або заступника Керівника відповідних заяв від 01.02.2021, 08.02.2021, 05.04.2021 як і не містять наказів про надання матеріальної допомоги або вмотивованої відмови у наданні такої, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Наявність листів відповідача з цього приводу апеляційний суд не розцінює як вирішення питання по суті щодо звернення позивача з приводу надання матеріальної допомоги.

За таких обставин та правового врегулювання слід констатувати, що позивач мав право на вирішення питання щодо отримання допомоги для оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а відтак висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для надання позивачу такої допомоги є помилковим.

Дане право декларовано державою та держава через створювані нею органи несе обов`язок щодо своєчасної та повної виплати саме у розмірах, які нею ж визначені та закріплені в законі.

Близькі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року по справі № 500/1022/19 (К/9901/20472/20).

Щодо посилань відповідача на відсутність коштів у фонді оплати праці для виплати позивачу матеріальної допомоги відповідно до вказаних вище заяв колегія суддів зазначає, що відповідач не надав належних доказів, що у фонді оплати праці співробітників ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві були відсутні кошти для здійснення зазначених виплат.

Слушним колегія суддів вважає й посилання апелянта на той факт, що всім слідчим ТУ ДБР, розташованого у м.Миколаєві у 2020 році надавалась основна щорічна відпустка за період роботи з 27.11.2019 по 26.11.2020, а також грошова допомога до щорічної основної відпустки та матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань зазначений період у розмірі середньомісячного окладу, що свідчить про наявність коштів на ці потреби у фонді оплати праці.

Натомість на спростування цього аргументу апелянта відповідач не надав жодних доказів.

Між тим суд першої інстанції у судовому засіданні 03.06.2021 відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування інформації щодо отримання слідчими ТУ ДБР, розташованого у місті Миколаєві грошової допомоги до основної відпустки та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину.

Разом з цим, відповідно до рішень Європейський суд з прав людини "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України", реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції не проаналізував належним чином обставини, що склались у спірних правовідносинах, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині зобов`язання відповідача здійснити відповідні виплати.

Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України, зокрема суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на те, що на відповідні звернення ОСОБА_1 відсутні накази відповідача, колегія суддів вирішила визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати відповідача розглянути заяви ОСОБА_1 у найкоротший термін.

При цьому, у разі зволікання із цим питанням позивач не позбавлений права щодо ініціювання питання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення(стаття 382 КАС України).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції в частині відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік слід скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, в решті постанову суду залишити без змін.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року по справі № 420/7083/21 в частині позовних вимог щодо зобов`язання нарахування та виплати позивачу грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань - скасувати.

Ухвалити у цій частині позовних вимог нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві розглянути заяви позивача від 01.02.2021, 08.02.2021, 05.04.2021 про можливість нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, з урахуванням висновків цієї постанови.

В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року по справі № 420/7083/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 26 листопада 2021 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.