Справа № 620/1652/21
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 620/1652/21

адміністративне провадження № К/9901/40277/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівської обласної прокуратури, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 01 липня 2015 року по 21 травня 2020 року; зобов`язати Чернігівську обласну прокуратуру виплатити йому матеріальну шкоду у розмірі 1204511,60 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року, в позові відмовлено.

03 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на пункти 3, 4 частини четвертої та підпункти «а», «в» частини п`ятої статті 328 КАС України і неправильне застосування судами норм матеріального та порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення і задовольнити позов.

Предметом спору у цій справі є правильність обчислення розміру посадового окладу прокурора у період з липня 2015 року по травень 2020 року.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

В обґрунтування касаційної скарги заявник, зокрема, вказав на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 81 Закону №1697-VII, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» №1697-УІІ, зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності формування такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд апляційної інстанції послалися на висновки Верховного Суду у справах №№804/3790/17, 820/2462/17, 818/45/1, та 826/18228/16.

У зазначених рішеннях Суд, зокрема, вказав, що у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року у справі № 20-рп/2010 щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) зазначено, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Тому дія окремого положення пункту 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року. Ураховуючи те, що спірні правовідносини між сторонами виникли щодо нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року, рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 на спірні правовідносини не впливає, так як вони виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Водночас суди відхилили доводи ОСОБА_1 щодо його права на отримання виплат, обчислених відповідно до частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» після 26 березня 2020 року, з огляду на приписи п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ та початок роботи обласної прокуратури з 11 вересня 2020 року. При цьому позивача звільнено 21 травня 2020 року з посади та органів прокуратури та він не мав статусу прокурора місцевої прокуратури, атестацію не проходив, та відповідно на нього не поширювалося положення норм частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» щодо розмірів посадових окладів прокурора місцевої прокуратури, а питання оплати праці таких прокурорів визначались постановою Кабінету Міністрів України.

У касаційній скарзі відсутні аргументи на спростування зазначених висновків судів, а доводи заявника зводяться виключно до завдання йому матеріальної шкоди, спричиненої прийняттям акта, що надалі визнаний неконституційним та наявності конкуренції правових норм у законодавстві, проблему яких необхідно вирішувати шляхом застосування частини третьої статті 152 Конституції України, що не є вмотивованою підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 статті 328 КАС України.

Суд також відхиляє посилання ОСОБА_1 на положення пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України щодо не розгляду судом першої інстанції його заяви про уточнення позовних вимог в частині визначення відповідачем у справі Держави Україна в особі Чернігівської обласної прокуратури. За правилами пункту 3 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Разом з тим, у касаційній скарзі відсутні аргументи, що свідчать про те, що зазначене клопотання стосувалося встановлення обставин справи, що мали значення для правильного її вирішення.

Крім того, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, тому у касаційній скарзі заявник також послався на підпункти "а" і "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України і зазначив, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення, так як суди неоднаково вирішують спори щодо відшкодування матеріальної шкоди.

Верховний Суд відхиляє такі аргументи заявника через їхню суб`єктивність, оскільки вирішуючи такі спори, суди надають правову оцінку в залежності від обставин, встановлених у кожному конкретному випадку. Водночас ОСОБА_1 жодним чином не обґрунтував в чому саме полягає винятковість саме цієї справи, із зазначенням новітніх, проблемних та раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, а лише послався на те, що через порушення відповідачем закону його протиправно позбавлено права власності у вигляді частини заробітної плати.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, цитування норм законодавства, з посиланням на винятковість справи, необхідності формування єдиної правозастосовчої практики, неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Відповідно до частини третьої статті 334 КАС України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються, зокрема, підстава (підстави) відкриття касаційного провадження.

Частиною першою статті 341КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Тому, лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко