Справа № 400/5647/20
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/5647/20
Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кравця О.О.
судді Зуєвої Л.Є.
судді Коваля М.П.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової служби України на окрему ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року по справі № 400/5647/20, прийнятого у складі судді Лебедєвої Г.В., за адміністративним позовом приватного підприємства "Моніка Лур" до Головного управління ДПС у Миколаївській області та Державної податкової служби України про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

04 грудня 2020 року ПП "Моніка Лур" звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області та Державної податкової служби України, в якому просило:

визнати протиправним та скасувати рішення комісії, яка приймає рішення про реєстрацію ПН/РК в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації №2155574/42841520 від 20.11.2020 року;

зобов`язати Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 114 від 31.10.2020 року.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року позов був задоволений повністю.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року було залишено без змін.

На виконання вказаного рішення Миколаївським окружним адміністративним судом 04.08.2021 року видано виконавчий лист.

20.09.2021 року за вх. №827/21/06-28 до Миколаївського окружного адміністративного суду від приватного підприємства "Моніка Лур" надійшла заява про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання рішення суду в порядку ст. 383 КАС України, в якій заявник просив:

визнати протиправною бездіяльність Державної податкової служби України, яка полягає в невиконанні рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року по справі № 400/5647/20 в частині зобов`язання ДПС України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 114 від 31.10.2020 року;

зобов`язати Державну податкову службу України вжити заходів щодо усунення порушень статті 129-1 Конституції України шляхом виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року по справі № 400/5647/20 в частині зобов`язання ДПС України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну № 114 від 31.10.2020 року.

Окремою ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року заява Приватного підприємства "Моніка Лур" була задоволена :

визнана протиправною бездіяльність Державної податкової служби України, яка полягає у невиконанні рішення суду у справі №400/5647/209, в частині не здійснення реєстрації Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної від 31.10.2020 року № 114, що складена та подана на реєстрацію приватним підприємством "Моніка Лур".

зобов`язана Державна податкова служба України вжити заходів щодо усунення порушень п. 9 ч. 1 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України шляхом здійснення реєстрації податкової накладної від 31.10.2020 року № 114, яка складена приватним підприємством "Моніка Лур", у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Встановлено Державній податковій службі України строк для надання відповіді про виконання вказівок цієї ухвали 30 календарних днів від дня її отримання.

Не погоджуючись з окремою ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року ДПС України подала апеляційну скаргу, та просив її скасувати та прийняти нове рішення, яким направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вимоги апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що примусове виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 у справі № 400/5647/20 здійснюється в рамках виконавчого провадження, яке на теперішній час не закінчено, і державним виконавцем вчиняються всі дії, необхідні для примусового виконання рішення суду. Отже позивачем не надано доказів, а Миколаївським окружним адміністративним судом не обґрунтовано неможливості виконання рішення суду згідно вимог Закону України "Про виконавче провадження", а тому підстави для застосування інституту судового контролю відсутні.

Апелянт також зазначає, що на момент подання заяви, позивачем не доведено свідомого невжиття ДПС залежних від нього заходів з метою виконання судового рішення та порушення у зв`язку з цим прав позивача.

Апелянт вказує на те, що ДПС вживаються невідкладні заходи щодо виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.02.2021 року у справі №400/5647/20, проте виконання останнього потребує додаткового часу.

Крім того, апелянт зазначив, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, є правом, а не обов`язком суду.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 1 статті 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року № 1402-VIII судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

У Рішенні від 30.06.2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Відповідно до ч.1 ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно із ч.5, 6 ст.383 КАС України у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання. Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій. Окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується. Окрема ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст.13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною права на суд (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).

Хоча, за деяких обставин виконання рішення може бути відкладено, відкладання рішення не повинно порушувати право сторони на виконання рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

Стаття 13 Конвенції ( 995_004 ) прямо виражає обов`язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування (див. справу "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI).

Зміст зобов`язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції ( 995_004 ) залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (див. згадане вище рішення у справі Кудли, пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).

У справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції ( 995_004 ) (див.п.63-65 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року).

З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання.

Разом з тим, окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

При цьому, контроль за виконанням рішення суду, передбачений статтею 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує законні права та інтереси позивача. Застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів статей 383, 249 КАС України можливе лише у разі встановлення факту протиправного невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на виконання резолютивної частини рішення від 25.02.2021 року у справі №400/5647/20 Миколаївським окружним адміністративним судом 04.08.2021 року видано виконавчий лист.

16.08.2021 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження № 66520708 з виконання виконавчого листа № 400/5647/20, виданого Миколаївським окружним адміністративним судом 04.08.2021 року.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо відсутності підстав для застосування інституту судового контролю у зв`язку з наявністю відкритого виконавчого провадження, оскільки згідно норм чинного законодавства наявність виконавчого провадження жодним чином не забороняє встановити судовий контроль за виконанням рішення суду.

Разом з тим, механізм внесення відомостей, що містяться у податковій накладній до Єдиного реєстру податкових накладних, звіряння даних, що містяться у виданих платникам податку на додану вартість - отримувачам (покупцям) товарів (послуг) податковій накладній та/або розрахунку коригування, з відомостями, які містяться у Реєстрі визначає Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року №1246.

Згідно з положеннями п.п.19, 20 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 р. № 1246 податкова накладна та/або розрахунок коригування, реєстрацію яких зупинено, реєструється у день настання однієї з таких подій:- прийняття в установленому порядку та набрання чинності рішенням про реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування; - набрання рішенням суду законної сили про реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування (у разі надходження до ДФС відповідного рішення); - неприйняття та/або відсутність реєстрації в установленому порядку рішення про реєстрацію або відмову в реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування.

У разі надходження до ДФС рішення суду про реєстрацію або скасування реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування, яке набрало законної сили, такі податкові накладні та/або розрахунки коригування реєструються після проведення перевірок, визначених пунктом 12 цього Порядку (крім абзацу десятого), або їх реєстрація скасовується. При цьому датою реєстрації або скасування реєстрації вважається день, зазначений в такому рішенні, або день набрання законної сили рішенням суду.

Таким чином, повноваження щодо реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Реєстрі покладені на Державну податкову службу України.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що Державна податкова служба України не вжила заходів щодо добросовісного виконання рішення суду у справі №400/5647/20 в частині реєстрації податкової накладної від 31.10.2020 року № 114.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що рішення суду щодо реєстрації податкових накладних має певну специфічну процедуру та потребує певного часу, оскільки відповідачем не надано жодних доказів вчинення будь-яких дій щодо проведення процедури реєстрації податкових накладних як добровільно (рішення суду надбало законної сили 07.07.2021 року), так і на виконання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 16.08.2021 року.

Апеляційний суд зазначає, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що на даний час рішення суду виконано, або вчиняються дії, направлені на виконання судового рішення у справі, апеляційний суд вважає, що Державною податковою службою України допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невиконанні рішення суду по справі №400/5647/20.

Як вбачається з приписів ч.4 ст.249 КАС України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

Так, ДПС України порушено положення статті 129-1 Конституції України, частини 2 статті 14, частини 1 статті 370 КАС України та статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1246 від 29.12.2010 року, а саме вчинено бездіяльність щодо не виконання судового рішення у справі №400/5647/20.

Враховуючи вимоги ч.6 ст.383 КАС України ,за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу, а саме : з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Таким чином , апеляційний суд погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, що відповідачем вчинено протиправну бездіяльність щодо невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, а також щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, та встановлення йому строку для надання відповіді , у порядку частини другої статті 249 КАС України на виконання вимог ч.6 ст.383 КАС України.

Проте, апеляційний суд зауважує що згідно норм процесуального права, встановлення судового контролю та прийняття окремої ухвали є різними процесуальними процедурами та викладаються окремими процесуальними документами, однак, судом першої інстанції норм процесуального права у назві процесуального документу помилково зазначено : «окрема».

Апеляційний суд вважає, що судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених в ухвалі суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, ухвалу прийнято повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийняте та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні, але доходить до висновку , що судом 1-ої інстанції були порушені норми процесуального права, які полягали у невірному зазначенні назви процесуального документу , та про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, зміні ухвали суду 1-ої інстанції, із виключенням з назви процесуального документу слово «ОКРЕМА».

Керуючись ст.8,19,55,125 Конституції України, ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3,5,12,14,19,21,249, 292, 308, 311, 312, 317,321, 322, 325, 383 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України задовольнити частково , а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року змінити , виключивши з назви процесуального документу слово «ОКРЕМА».

В інший частині ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів.

Повне судове рішення складене та підписане 25 листопада 2021 року.

Головуючий суддя Кравець О.О.
Судді Коваль М.П. Зуєва Л.Є.