Справа № 540/4143/21
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2021-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/4143/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Хом`якової В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Херсонської міської ради Херсонської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Херсонської міської ради Херсонської області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Херсонської міської ради, яка полягає у відсутності розгляду клопотання ОСОБА_1 міському голові м. Херсон від 11.01.2021 р. №114-373-15 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0048 га за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуальних гаражів,

- та зобов`язати Херсонську міську раду розглянути клопотання ОСОБА_1 міському голові м. Херсон від 11.01.2021 року №114-373-15 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки площею 0,0048 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуальних гаражів та затвердити цей проект на черговій сесії;

- стягнути з Херсонської міської ради на користь ОСОБА_1 5000 гривень відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Херсонської міської ради.

В обґрунтування вимог позову позивачем зазначається, що ним 11.01.2021 р. через Центр надання адміністративних послуг м. Херсона було подано до Херсонської міської ради Херсонської області клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки площею 0,0048 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуальних гаражів. Листом від 10.02.2021 №114-373-15 Департамент містобудування та землекористування повідомив позивача, що його клопотання внесено на розгляд постійної депутатської комісії міської ради з питань землекористування, після подання рекомендацій якої остаточне рішення прийматиметься на пленарному засіданні сесії міської ради. Разом з тим, з моменту отримання вказаної відповіді жодного рішення Херсонською міською радою не приймалось, а позивачу не повідомлено ні про відмову, ні про причини затримки розгляду зазначеного клопотання. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною.

Ухвалою від 16.08.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 08.09.2021.

Ухвалою від 08.09.2021 відкладено підготовче засідання на 18.10.2021.

Відповідач 13.09.2021 подав до суду відзив на позов, в якому у задоволенні позовних вимог позивача просив відмовити в повному обсязі, зазначивши, що Херсонська міська рада ще не прийняла остаточного рішення щодо затвердження проекту землеустрою, оскільки проект рішення щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , під будівництво індивідуального гаражу виносився на розгляд на пленарному засіданні Херсонської міської ради, проте не був прийнятий, оскільки за результатами голосування не набрав необхідної кількості голосів для його прийняття.

Ухвалою від 18.10.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду в письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного.

Рішенням Херсонської міської ради від 16.10.2020 №2532 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,0048 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного дозволу, ФОП ОСОБА_2 , за замовленням позивача, був розроблений проект землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки у власність ОСОБА_1

08.12.2020 земельну ділянку площею 0,0048 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано у Державному земельному кадастрі та присвоєно їй кадастровий номер :01:001:2954.

11.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до Херсонської міської ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. До вказаного клопотання додано: копії паспорта громадянина України та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, проект землеустрою щодо відведення у власність (спільну сумісну власність) земельної ділянки, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформований електронний документ у форматі XML (на CD диску).

Листом №114-373-15 від 10.02.2021 Департамент містобудування та землекористування Херсонської міської ради повідомив відповідача, що відповідно до ст.12 Земельного кодексу України, повноваження щодо розпорядження землями територіальних громад належать міським радам, а згідно зі статтею 47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», постійні депутатські комісії міської ради є органами міської ради, до повноважень яких належить попередній розгляд та вивчення питань, що належать до відання ради. Клопотання позивача винесено на розгляд постійної депутатської комісії міської ради з питань землекористування, після надання рекомендацій якої остаточне рішення прийматиметься на пленарному засіданні сесії міської ради.

Вважаючи, що відповідачем допущено бездіяльність, яка виявилась у не розгляді клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності.

Частиною 3статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради України і Кабінету міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Разом з тим, відповідно до змісту п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною 1 статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно з ч. 2 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 3 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55,56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що рішення вважається прийнятим, якщо воно прийнято більшістю депутатів від загального складу ради.

Водночас, відповідно до ч. ч. 9, 10 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, рішення за результатами розгляду клопотання позивача від 11.01.2021 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів не прийнято і станом на час прийняття судом рішення.

Разом з тим, питання про затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність Херсонська міська рада зобов`язана була розглянути на пленарному засіданні у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою та прийняти відповідне рішення, чого відповідачем зроблено не було.

Дослідивши матеріали справи, доводи сторін та надавши їм юридичну оцінку, суд вважає, що відповідач не навів суду обґрунтованих підстав щодо неможливості прийняти рішення щодо розгляду клопотання позивача, натомість неприйняття рішення про розгляд клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою у двотижневий строк та в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові №826/14320/17 від 19.08.2021.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Херсонської міської ради, яка полягає у не розгляді клопотання ОСОБА_1 від 11.01.2021 №114-373-15 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0048 та за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуальних гаражів.

Визначаючись щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача та затвердити розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд виходить із наступного.

Суд звертає увагу, що зобов`язання затвердити проект щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Затвердження такого проекту без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії, водночас, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до пункту 4 частини 1статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 04.08.2020 у справі №340/2074/19).

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

До того ж слід звернути увагу на позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 у справі № 509/1350/17, яка полягає у наступному. Оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У постанові від 11.02.2021 у справі № 814/2458/16 Верховний Суд аналізував застосування пункту 4 частини другої статті 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов:

1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача;

2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача;

3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів;

4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Суд зауважує, що 11.01.2021 позивач звернувся до відповідача із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, однак, відповідачем протягом законодавчо встановленого двотижневого терміну не вчинено дій щодо його розгляду та не прийнято відповідного рішення на сесії міської ради.

На думку суду, такі обставини, на які посилається відповідач, а саме не прийняття остаточного рішення щодо затвердження проекту землеустрою, оскільки проект рішення, щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки по проспекту Адмірала Сенявіна під будівництво індивідуального гаражу, виносився на розгляд на пленарних засіданнях Херсонської міської ради, проте не був прийнятий, оскільки за результатами голосування не набрав необхідної кількості голосів для його прийняття, спрямовані на створення штучних умов, які не спрямовані на об`єктивний розгляд поданого позивачем клопотання та прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою. Тому найефективнішим способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Окрім того, суд враховує, що позивачем дотримано усіх умов для затвердження проекту землеустрою, про що свідчить включення питання до порядку денного сесії, відсутність підстав для відмови у затвердженні проекту, проте відповідачем на час прийняття рішення у даній справі не прийнято у спосіб, визначений законом, рішення про затвердження проекту землеустрою або відмову у його затвердженні.

Разом з тим, частина 8статті 186 ЗК України передбачає, що підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою відповідачем не наведено та судом не встановлено в ході розгляду даної справи.

Враховуючи те, що судом встановлено виконання усіх умов, визначених законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів, з огляду на відсутність передбачених законом підстав для відмови в затвердженні проекту землеустрою, та поведінку відповідача, яка в даному випадку, свідчить про створення штучних перешкод в реалізації конституційних прав фізичної особи на отримання земельної ділянки у власність, суд вважає, що відповідача слід зобов`язати прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

На переконання суду, зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність забезпечить ефективний судовий захист порушених прав позивача та призведе до реального їх відновлення.

При цьому, обираючи спосіб захисту порушених прав позивача суд враховує правові позиції Верховного Суду викладені у постановах №316/979/18 від 24.01.2020 та №560/1334/19 від 27.01.2021, у яких суд касаційної інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права, який забезпечує позитивне вирішення питань без невиправданих зволікань є зобов`язання суб`єкта владних повноважень саме затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої передачі у власність.

В свою чергу, за матеріалами даної справи та встановленими судом обставинами, аналізуючи поведінку відповідача, суд дійшов переконання, що інший спосіб судового захисту неможливо застосувати, так як ним не буде забезпечено ефективне відновлення порушених прав позивача та не виключається повторність звернення позивача за захистом до суду з питань реалізації прав на отримання земельної ділянки у власність.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн, то суд виходить з наступного.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до частин 2, 3статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 вказаної постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Також, не доведені й самі негативні зміни у його житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розмір відшкодування шкоди в сумі 5000 грн та не підтверджено їх документально.

За сукупністю наведених обставин, на думку суду, підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Розподіл судових витрат судом не проводиться, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", а інші витрати у зв`язку із розглядом справи не понесені.

Керуючись ст. 139, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Задовольнити позов частково.

Визнати протиправною бездіяльність Херсонської міської ради, яка полягає у відсутності розгляду клопотання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 11.01.2021 №114-373-15 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та передачі у власність земельної ділянки площею 0,0048 та за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуальних гаражів.

Зобов`язати Херсонську міську раду (адреса місця знаходження: 73000, м. Херсон, просп. Ушакова, буд. 37, ) прийняти рішення, яким затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) земельної ділянки площею 0,0048, кадастровий номер :01:001:2954, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуальних гаражів.

Відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.В. Хом`якова

кат. 109020100