Справа № 640/33316/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року м. Київ № 640/33316/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АТК Люкс» до Головного управління ДПС у м. Києві, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішення, податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «АТК Люкс» (далі - позивач або ТОВ «АТК Люкс») з позовом до ДПС України (далі - відповідач 1), Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач 2), у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 від 20 листопада 2020 року №33059/6/99-00-06-02-05-06, визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 20 липня 2020 року №, №, №, №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення ДПС України про розгляд скарги на податкові повідомлення-рішення від 20 липня 2020 року №, №, № , № прийняте з порушенням строку на його прийняття, а отже скарга позивача вважається задоволеною; висновки акта перевірки, за наслідком яких винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не були предметом перевірки відповідно до наказу про її проведення та направлень. Також, позивач зазначає, що висновки перевірки не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наданими позивачем доказами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 січня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/33316/21 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ГУ ДПС у м. Києві не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки за наслідками проведення фактичної перевірки господарської одиниці позивача встановлено порушення, зафіксовані в акті перевірки, які в подальшому слугували підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Крім того, відповідачем 2 подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, мотивоване пропуском граничного строку звернення до суду.

У запереченнях на клопотання про залишення позовної заяви без розгляду позивач вказав на своєчасність направлення адміністративного позову до суду, з урахуванням чого строк подання позовної заяви не вважається пропущеним.

З приводу поданого ГУ ДПС у м. Києві клопотання про залишення позовної заяви без розгляду суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Отже, КАС України передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків. Такі спеціальні строки мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним строком звернення до адміністративного суду, визначеним частиною другою статті 122 цього Кодексу, а також скороченими строками, визначеними частиною четвертою статті 122 КАС України.

Відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 ПК України. З її змісту вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Відповідно до пункту 56.19 статті 56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року справа №500/2486/19 сформовано висновок, відповідно до якого норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач отримав рішення ДПС України від 20 листопада 2020 року №33059/6/99-00-06-02-05-06 24 листопада 2020 року, при цьому, позовна заява направлена засобами поштового зв`язку 24 грудня 2020 року, тобто, в межах місячного строку звернення, передбаченого ст. 56 Податкового кодексу України.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, з урахуванням чого клопотання ГУ ДПС у м. Києві про залишення позовної заяви без розгляду не підлягає задоволенню.

У відповіді на відзив позивач вказав на невідповідність підстав, зазначених у наказі на проведення перевірки та направленні виявленим порушенням; в акті перевірки відсутнє обґрунтування та/або перелік яких саме первинних документів не надано позивачем до перевірки.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» (далі - Постанова №893) Кабінет Міністрів України постановив ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, у тому числі Головне управління ДПС у м. Києві.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Постанови №893 територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються.

Права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи (пункт 3 Постанови № 893).

Наказом Державної податкової служби України від 30.09.2020 № 529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» (далі - Наказ № 529) утворено як відокремлені підрозділи Державної податкової служби територіальні органи за переліком згідно з додатком, у тому числі Головне управління ДПС у м. Києві.

Згідно наказу Державної податкової служби України від 24.12.2020 №755 «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій» здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 №529, повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 постанови № 893, розпочато з 01.01.2021.

Крім того, з метою реалізації Постанови № 893 та враховуючи наказ Державної податкової служби України від 30.09.2020 № 529, Державною податковою службою України видано наказ від 12.11.2020 № 643 «Про затвердження положень про територіальні органи ДПС» та регламентовано, що кожен територіальний орган ДПС, утворений як її відокремлений підрозділ, є правонаступником майна, прав та обов`язків відповідного територіального органу ДПС, що ліквідується.

У частині самопредставництва визначено, що територіальний орган ДПС з метою організації своєї діяльності забезпечує самопредставництво ДПС та ГУ ДПС у судах через начальника ГУ ДПС, а також без окремого доручення Голови ДПС та начальника ГУ ДПС через їхніх заступників, державних службовців підрозділів до функціональних повноважень яких належить представництво в судах інтересів ГУ ДПС відповідно до положень про такі підрозділи, які забезпечують самопредставництво інтересів ДПС та ГУ ДПС в судах без окремого доручення Голови ДПС та начальника ГУ ДПС.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 22.10.2020 внесено рішення №011086626 засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації.

Таким чином, з 22.10.2020 Головне управління ДПС у м. Києві перебуває у стані припинення, а повноваження та функції даного органу передано до Державної податкової служби України.

Водночас, 30.09.2020 внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за №008085321 про створення Головного управління ДПС у м. Києві в якості філії (іншого відокремленого підрозділу) у складі Державної податкової служби України.

Відповідно до частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Враховуючи викладене, оскільки повноваження та функції Головного управління ДПС у м. Києві () нормативним актом передані Державній податковій службі України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для заміни як сторони у справі територіального органу ДПС як юридичної особи публічного права, а саме Головне управління ДПС у м. Києві (), на територіальний орган ДПС, утворений як її відокремлений підрозділ, Головне управління ДПС у м. Києві ().

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2021 року витребувано докази у справі від позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю «АТК Люкс» строк для надання витребуваних доказів.

23 листопада 2021 року до суду від позивача надійшли витребувані докази.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі направлень на проведення перевірки від 29 травня 2020 року №2498/26-15-32-07, № 2498/26-15-32-07, в яких зазначено підставою підпункт 802.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України ГУ ДПС у м. Києві проведено фактичну перевірку акцизного складу позивача з питань дотримання вимог чинного законодавства, яке регулює придбання, зберігання та реалізацію пального, результати якої оформлені актом від 09 червня 2020 року №1282/26-15-32-07/41383098 (далі по тексту - акт перевірки).

Як висновок встановлено наступні порушення:

реалізацію пального ТОВ «АТК Люкс» з акцизного складу за адресою: місто Київ, вул. Волинська, буд. 65 за період з 16 липня 2019 року по 14 листопада 2019 року в адресу контрагентів покупців без наявності ліцензії на право оптової торгівлі пальним, за наявності місць оптової торгівлі, чим порушено вимоги частини 8 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»;

відсутність рівнемірів-лічильників на трьох введених в експлуатацію стаціонарних резервуарах, розташованих на акцизному складі з уніфікованим номером 1009865, який знаходиться за адресою: місто Київ, вул. Волинська, буд. 65 чим порушено підпункт 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 Податкового кодексу України;

відсутність довідки про зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу (отримання/відпустку) залишків пального на акцизному складі з уніфікованим номером 1009865 за адресою: місто Київ, вул. Волинська, буд. 65 за період з 01 квітня 2019 року по 29 травня 2020 року у загальній кількості 29 днів, чим порушено вимоги підпункт 230.1.3 пункт 230.1 статті 230 Податкового кодексу України;

пункт 85.2 статті 85 Податкового кодексу України.

За наслідками розгляду заперечень на акт перевірки листом ГУ ДПС у м. Києві від 15 липня 2020 року №101778/10/26-15-32-07-19 висновки акта перевірки залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

20 липня 2020 року ГУ ДПС у м. Києві винесла у відношенні позивача наступні податкові повідомлення-рішення:

№ , за порушення частини 8 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» нараховано штраф у розмірі 500 000,00 грн;

№ , за порушення підпункту 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 Податкового кодексу України нараховано штраф у розмірі 60 000,00 грн;

№ , за порушення підпункту 230.1.3 пункт 230.1 статті 230 Податкового кодексу України, нараховано штраф у розмірі 29 000,00 грн.

№ , за порушення пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України, нараховано штраф у розмірі 1020,00 грн.

За результатом адміністративного оскарження, вищезазначені податкові повідомлення - рішення залишені без змін, а скарга позивача - без задоволення (копія рішення ДПС України від 20 листопада 2020 року № 33059/6/99-00-06-02-05-06 міститься в матеріалах справи).

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VІ (далі - Податковий кодекс України; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із ст. 81 ПКУ (п. 80.5 ст. 80 ПК України).

Фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції (п. 80.7 ст. 80 ПК України).

Під час проведення перевірки посадовими особами, які здійснюють таку перевірку, може проводитися хронометраж господарських операцій. За результатами хронометражу складається довідка, яка підписується посадовими особами контролюючого органу та посадовими особами суб`єкта господарювання або його представника та/або особами, що фактично здійснюють господарські операції (п. 80.8 ст. 80 ПК України).

Відповідно до абзаців першого - четвертого п. 81.1 ст. 81 ПК України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених ПКУ, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених ПКУ, таких документів:

документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб (належним чином оформленого відповідним контролюючим органом документа, що засвідчує посадову (службову) особу), які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Як вбачається з акту перевірки від 09 червня 2020 року, перевірку призначено відповідно до наказу від 13 травня 2020 року № 4049 та відповідних направлень від 29 травня 2020 року.

Разом із тим, як вбачається з направлень на перевірку №2497/26-15-32-07 та №2498/26-15-32-07 від 29 травня 2020 року, перевірка здійснювалася на підставі підпункту 80.2.5 пункту 80.2. статті 80 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до зазначеного підпункту Податкового кодексу України фактична перевірка здійснюється у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Зазначеним підпунктом Податкового кодексу України не передбачено право органів ДПС України здійснювати перевірки наявності ліцензій та/або патентів у суб`єктів господарювання.

Право на проведення фактичної перевірки щодо порушення наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів, визначено виключно підпунктом 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК України, що не визначений підставою для проведення перевірки ані у направленнях від 29 травня 2020 року, ні в наказі від 13 травня 2020 року, а отже не входив до предмету перевірки ТОВ «АТК ЛЮКС».

На думку суду, підстави проведення перевірки, зазначені в документах на перевірку, повинні бути очевидними і зрозумілими не лише для контролюючого органу, але й для платника податків, що безпосередньо пов`язано з реалізацією останнім права на захист своїх інтересів. Натомість, у даному випадку, податковий орган зіслався на загальні формулювання, без конкретної підстави для проведення перевірки.

За наведених обставин та установлених фактів, суд вважає що відповідач не дотримався принципу "належного урядування", оскільки чіткої підстави у наказах на проведення фактичних перевірках не було вказано, чим порушено право позивача на належний захист своїх інтересів.

У постанові від 18.12.2018 у справі № 820/4895/18 Верховний Суд в аналогічних правовідносинах вказав, що у наказі про призначення фактичної перевірки, має бути крім посилання на норми, що їх регулюють, посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, інформація, яка слугувала підставою.

Проте, під час перевірки відповідачем проведено перевірку саме наявності ліцензій та патентів, що на думку суду не узгоджується із приписами Податкового кодексу України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відповідач не набув право на проведення фактичної перевірки позивача з метою дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, виробництва та обігу підакцизних товарів, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв.

Водночас, саме в порушення частини 8 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» винесено податкове повідомлення - рішення № від 20 липня 2020 року.

Суд зазначає, що порушення податковим органом підстав або порядку проведення перевірки є самостійною підставою для скасування податкового повідомлення рішення.

Поряд з цим, надаючи оцінку правомірності податкового повідомлення-рішення від 20.07.2020 № , суд звертає увагу на наступне.

Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регулює (встановлює, визначає) Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 №222-VIII (далі - Закон № 222-VIII).

Так, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 7 Закону № 222-VIII, ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як, зокрема, виробництво і торгівля пальним, яка ліцензується відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».

Згідно з абз. 4 п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 222-VIII у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці.

Частиною 2 ст. 20 Закону №222-VIIІ встановлено, що у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується.

Як було встановлено судом, починаючи з 01.07.2019 набрали чинності норми Закону №481/95-ВР щодо ліцензування, зокрема оптової торгівлі пальним. З цієї дати оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання всіх форм власності за наявності відповідної ліцензії.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 7 Закону № 222-VIII (в редакції з 01 липня 2019 року), ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як, зокрема, виробництво і торгівля пальним, яка ліцензується відповідно до Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального".

Частиною першою статті 8 Закону № 222-VIII (в редакції на 1 липня 2019 року) у разі запровадження ліцензування нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, ліцензійні умови провадження нового виду господарської діяльності або нової частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, набирають чинності у строк, необхідний для приведення суб`єктом господарювання своєї діяльності у відповідність із вимогами ліцензійних умов, але не менш як через два місяці з дня їх прийняття.

Згідно з абзацом четвертим пункту 4 частини першої статті 3 Закону №222-VIII у разі внесення змін до нормативно-правових актів у сфері ліцензування, передбачається достатній для реалізації цих змін строк, але не менш як два місяці.

Частиною другою статті 20 Закону №222-VIII встановлено, що у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується.

Згідно з підпунктом 27 пункту 4 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року № 227 Державна податкова служба України відповідно до покладених на неї завдань здійснює ліцензування діяльності суб`єктів господарювання з виробництва пального, з оптової, роздрібної торгівлі та зберігання пального і контроль за таким виробництвом. ДПС здійснює повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку її територіальні органи.

Відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 19 червня 2019 року № 545 "Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним і внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" територіальні органи ДФС визначено органом ліцензування господарської діяльності з роздрібної торгівлі пальним, зберігання пального. Вказана постанова набрала чинності 01 липня 2019 року.

Листом Державної фіскальної служби від 30 травня 2019 року за №17014/7/99-99-12-01-01-17 на виконання Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів" доведено територіальним органам - головним управлінням ДФС в областях та м. Києві, що суб`єкти господарювання можуть подати документи на розгляд до органу ліцензування для отримання відповідних ліцензії на адресу Головних управлінь ДФС в областях та м. Києві за місцем роздрібної торгівлі пальним, починаючи з 12 червня 2019 року. При цьому Головні управління ДФС у областях та м. Києві мають видавати зазначені ліцензії суб`єктам господарювання, починаючи з 01 липня 2019 року.

У разі здійснення оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів на суму 500 000 гривень.

Таким чином, зважаючи на положення абз. 4 п. 4 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 8 Закону №222-VIІI при запровадженні ліцензування оптової торгівлі паливом, ліцензійні умови провадження нового виду господарської діяльності набирають чинності у строк, необхідний для приведення суб`єктом господарювання своєї діяльності у відповідність із вимогами ліцензійних умов, але не менш як через два місяці з дня їх прийняття.

Закон №2628-VІІІ, яким внесені зміни в тому числі до Законів № 481, № 222-VIII, прийнятий Верховною Радою України 23 листопада 2018 року, опублікований 12 грудня 2018 року, набрав чинності з 1 січня 2019 року, крім зокрема норм підпункту 6 (щодо змін до Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів"), підпункту 17 (щодо змін до Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності") пункту 2 розділу II цього Закону, що набирали чинності з 1 липня 2019 року.

Отже законодавець при запровадженні ліцензування роздрібної торгівлі пальним дотримався принципів, встановлених Законом №222-VIII, щодо надання достатнього строку для реалізації прийнятих змін, який склав вісім місяців з дня прийняття Закону №2628-VІІІ.

Відтак, нечіткість врегульованих відносин, обґрунтовується це тим, що початок видачі ліцензії органом ліцензування та відповідальність за провадження оптової торгівлі пальним без ліцензії припадають на один день, що є штучно створеною перешкодою в господарюванні для добросовісних платників.

При цьому, вищий орган виконавчої влади України з метою реалізації положень Закону № 481 в частині внесених змін Законом №2628-VІІІ, лише 19 червня 2019 року постановою №545 (набрала чинності 1 липня 2019 року) пункт 6 переліку органів ліцензування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 2015 року № 609 виклав в новій редакції, доповнивши його новим видом ліцензійної діяльності (зокрема роздрібна та оптова торгівля пальним, зберігання пального), визначивши орган ліцензування - ДФС, територіальні органи ДФС.

Про можливість подати документи для отримання ліцензії з 12 червня 2019 року суб`єкт господарювання міг дізнатися з листа ДФС від 30 травня 2019 року за №17014/7/99-99-12-01-01-17, при цьому фактично отримати ліцензію для здійснення роздрібної торгівлі пальним можливо було не раніше 1 липня 2019 року, що є днем набранням чинності норм Закону №2628-VІІІ щодо ліцензування, в тому числі й щодо відповідальності за торгівлю пальним без ліцензії.

Отже зволікання з боку держави в особі її органів виконавчої влади (КМУ, ДФС) щодо визначення органу ліцензування та відповідно зменшивши суб`єкту господарювання строк для реалізації права на отримання ліцензії до набрання чинності норм Закону №2628 щодо ліцензування, призвело б до необхідності зупинення діяльності суб`єкта господарювання. Зокрема, Підприємство мало 18 днів для подання відповідної заяви, в той час як органу ліцензування Законом надано 20 днів на розгляд заяви про отримання ліцензії.

Зазначені дії органів виконавчої влади є прикладом порушення ними принципу "належного урядування", які призвели до перешкод в господарюванні для добросовісних платників.

Суд визнає, що затримка в отриманні ліцензій на право торгівлі пальним була зумовлена виключно відсутністю законодавчо визначеного порядку отримання таких ліценцій станом на день набрання чинності Законом №2628-VIII.

Верховний Суд у постанові від 01.12.2020 у справі № 580/1550/20 у своїй позиції зробив висновок, що держава не створила правового регулювання і фактичних умов, за яких господарська діяльність позивача у спірний період могла б бути законною. Необхідний перехідний період був уведений в дію, проте ретроспективної дії таким положенням законодавець не надав. Отже, притягнення до відповідальності за таких умов не може бути визнане таким, що переслідує законну мету і є пропорційним.

Відповідно в силу приписів наведених норм Закону, у випадку виявлення контролюючим органом факту порушення суб`єктом господарювання, який здійснює оптовий продаж пального, випадків такої реалізації за період з 01.07.2019 по 01.09.2019 включно, правові підстави для притягнення ТОВ "АТК ЛЮКС" до відповідальності за такі порушення були відсутні.

Разом з тим, актом фактичної перевірки зафіксовані випадки здійснення позивачем оптового продажу пального з місця оптової торгівлі пальним за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 65, зокрема, з 16.07.2019 по 01.09.2019, тобто під час визначеного абз. 4 п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону №222-VIII «перехідного» періоду для запровадження порядку та умов ліцензування видів господарської діяльності з оптового та роздрібного продажу пального.

Наведене свідчить про відсутність у контролюючого органу правових підстав для притягнення ТОВ «АТК Люкс» до відповідальності у період з 16.07.2019 по 01.09.2019 за ст. 17 Закону №481/95-ВР та на підставі результатів фактичної перевірки.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що матеріали справи містять копії ліцензії на право оптової торгівлі пальним, за наявності місць оптової торгівлі № 00447 з терміном дії з 15 листопада 2019 року по 15 листопада 2024 року та № 01129 з терміном дії з 03 липня 2019 року по 03 липня 2024 року, що спростовує висновки податкового органу в частині порушення частини 8 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального».

Крім того, в акті перевірки контролюючий орган покликається на те, що ТОВ «АТК Люкс» за період з 16.07.2019 по 14.11.2019 реалізувало пальне на адресу контрагентів-покупців, зі складанням акцизних накладних, з кодом операції « 3 - реалізація пального суб`єкту господарювання - неплатнику на фізичне відвантаження (відпуск) пального з акцизного складу ТОВ «АТК Люкс» (з уніфікованим номером 1009865) за адресою м. Київ, вул. Волинська буд. 65.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що реалізація пального на адресу контрагентів-покупців у період з 16.07.2019 по 14.11.2019 ТОВ «АТК Люкс» здійснювалось за допомогою автомобілів марки бензовозів (автомобілів) марки Mercedes-Benz з реєстраційним номером АІ78-38ЕХ, КАМАЗ з реєстраційним номером 01-45 КИН, MAN АА46-890Р, MAN АА87-74АО, MAN АА16-15РН, АІ32-99НМ, що підтверджується товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів, копії яких наявні в матеріалах справи, а не з акцизного складу з уніфікованим номером 1009865, як про це зазначає контролюючий орган.

Відтак, податкове повідомлення - рішення від 20 липня 2020 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно доводів податкового органу щодо порушення ТОВ «АТК ЛЮКС» вимог пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України, яке полягає у ненаданні позивачем в ході проведення фактичної перевірки документів, що підтверджують придбання та реалізацію пального суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту акту перевірки під час проведення фактичної перевірки, ТОВ «АТК ЛЮКС» були надані податковому органу договори поставки нафтопродуктів №12/12-04 від 12 грудня 2018 року, №03/01-01 від 03 січня 2019 року, № 649/06-19 від 26 червня 2019 року, № 09/08-19 від 23 серпня 2019 року, № 169н від 20 листопада 2018 року, про що самостійно було зазначено ГУ ДПС у м. Києві в Акті №1282/26-15-32-07/41383089 від 09.06.2020 року.

Вищезазначені договори поставки нафтопродуктів №12/12-04 від 12 грудня 2018 року, №03/01-01 від 03 січня 2019 року, № 649/06-19 від 26 червня 2019 року, № 09/08-19 від 23 серпня 2019 року, № 169н від 20 листопада 2018 року також додані до матеріалів справи, що спростовує висновки податкового органу.

Суд зазначає, що в акті перевірки відсутнє обґрунтування та/або перелік яких саме первинних документів не надано позивачем до перевірки.

Відтак, податкове повідомлення - рішення від 20 липня 2020 року № також підлягає скасуванню.

Щодо застосування штрафних санкцій за порушення статті 230 Податкового кодексу України, суд зазначає наступне.

Штрафні санкції до позивача застосовані за порушення підпунктів 230.1.2, 230.1.3 пункту 230.1 статті 230 Податкового кодексу України та пункту 12, 21 підрозділу 5 розділу ХХ Перехідних положень ПК України, пунктів 5,6,7 Порядку № 891.

Згідно з пунктом 230.1 статті 230 Податкового кодексу України акцизні склади та акцизні склади пересувні утворюються з метою підвищення ефективності роботи із запобігання та боротьби з незаконним виробництвом і обігом спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, пального, посилення контролю за повнотою та своєчасністю надходження до бюджету акцизного податку.

Поняття акцизного складу визначено підпунктом 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. Акцизний склад це спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, а також приміщення, розташовані на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального (крім скрапленого газу природного, бензолу, метанолу), за винятком приміщень для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального розпорядником акцизного складу.

Згідно з підпунктом 14.1.224 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України розпорядник акцизного складу це суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального (крім скрапленого газу природного, бензолу, метанолу), крім суб`єктів господарювання, які використовують приміщення, розташовані на митній території України, для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального.

Підпунктом 230.1.2 пункту 230.1 статті 230 Податкового кодексу України встановлено, що акцизні склади, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізація пального, повинні бути обладнані витратомірами-лічильниками на кожному місці відпуску пального наливом з акцизного складу, розташованому на акцизному складі, та рівнемірами-лічильниками рівня таких товарів (продукції) у резервуарі, а для скрапленого газу, інших газів, бутану, ізобутану за зазначеними в цьому підпункті кодами УКТЗЕД також можуть бути обладнані пристроями для вимірювання рівня або відсотка пального у резервуарі (далі рівнемір-лічильник) на кожному введеному в експлуатацію стаціонарному резервуарі, розташованому на акцизному складі.

Акцизні склади, на яких здійснюються виключно зберігання та реалізація пального, що отримується та реалізується виключно у споживчій тарі без зміни розфасовки, а також скрапленого газу природного, бензолу, метанолу, не обладнуються витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками.

Витратоміри-лічильники та резервуари повинні відповідати вимогам законодавства та мати позитивний результат повірки або оцінку відповідності, проведені відповідно до законодавства, а рівнеміри-лічильники повинні відповідати вимогам законодавства та мати позитивний результат повірки або оцінку відповідності, або калібрування, проведені відповідно до законодавства. У разі відсутності позитивного результату повірки або оцінки відповідності, або калібрування витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників для цілей цього Кодексу акцизні склади, на яких вони розташовані, вважаються необладнаними витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками.

Платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати:

а) усі розташовані на акцизних складах резервуари, введені в експлуатацію, витратоміри-лічильники та рівнеміри-лічильники у розрізі акцизних складів - в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі;

б) усі акцизні склади - в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.

Один акцизний склад може бути зареєстрований виключно одним розпорядником акцизного складу. Один розпорядник акцизного складу може зареєструвати один і більше акцизних складів.

Забороняється здійснення реалізації пального без наявності зареєстрованих витратомірів-лічильників, рівнемірів-лічильників та резервуарів, без реєстрації акцизного складу.

За змістом пункту 12 підрозділу 5 розділу XX Податкового кодексу України, норми пункту 230.1 статті 230 цього Кодексу щодо обладнання акцизних складів, на території яких здійснюється виробництво, оброблення (перероблення), змішування, навантаження-розвантаження, зберігання пального, витратомірами-лічильниками та рівнемірами-лічильниками застосовуються з 1 січня 2017 року.

Відповідно до вимог статті 230 Податкового кодексу України, постановою Кабінету Міністрів України від 22.11.2017 № 891 затверджено Порядок ведення Єдиного державного реєстру витратомірів-лічильників і рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі, передачі облікових даних з них електронними засобами зв`язку (далі Порядок № 891).

Резервуар - законодавчо регульований засіб вимірювальної техніки у вигляді стаціонарної споруди або ємності, який призначений для здійснення операцій з обігу пального та його зберігання та для якого встановлена залежність його місткості від абсолютної висоти рівня пального в резервуарі, що оформлено у вигляді градуювальної таблиці (підпункт 3 пункту 2 Порядку № 891).

Відповідно до підпункту 4 пункту 2 Порядку № 891 обіг пального - будь-які операції, що передбачають: фізичне отримання розпорядником акцизного складу пального з переходом права власності чи без переходу права власності на пальне (операції з виробництва, придбання, комісії, доручення, відповідального зберігання та інші операції); фізичний відпуск (відвантаження) розпорядником акцизного складу пального з переходом права власності чи без переходу права власності на пальне (операції з реалізації, комісії, доручення, відповідального зберігання та інші операції).

Враховуючи норми пункту 22 підрозділу 5 розділу XX Податкового кодексу України та відповідно до пункту 12 підрозділу 5 розділу XX ПК України, розпорядники акцизних складів відповідно до вимог цього Кодексу зобов`язані обладнати акцизні склади витратомірами-лічильниками та/або рівнемірами-лічильниками та зареєструвати їх в Єдиному державному реєстрі витратомірів-лічильників та рівнемірів-лічильників рівня пального у резервуарі в такі строки:

1) акцизний склад, де розташовано резервуари, загальна місткість яка перевищує 20000 куб. метрів, - не пізніше 01.07.2019;

2) акцизний склад, де розташовано резервуари, загальна місткість яких перевищує 1000 куб. метрів, але не перевищує 20000 куб. метрів, - не пізніше 01.10.2019;

3) акцизний склад, де розташовано резервуари, загальна місткість яких не перевищує 1000 куб. метрів, - не пізніше 01.01.2020.

Пунктом 18 до внесення до нього змін Законом України № 391-ІХ від 18.12.2019 було встановлено, що норми п.128-1 ст.128-1 ПКУ Кодексу застосовуються до розпорядників акцизних складів, на яких розташовано резервуари, загальна місткість яких не перевищує 1000 куб. метрів (крім розпорядника акцизного складу, який до 1 липня 2019 року не підпадав під визначення платника податку відповідно до п. 212.1 ст. 212 цього Кодексу) з 1 січня 2020 року.

Проте Законом України № 391-ІХ від 18.12.2019 були внесені зміни та слово «січня» замінено словом «квітня».

Так, з метою встановлення рівнемірів - лічильників на трьох введених в експлуатацію стаціонарних резервуарах, розташованих на акцизному складі з уніфікованим номером 1009865, ТОВ «АТК ЛЮКС» (Покупець) було укладено 10.03.2020 з ТОВ «ТЕСТРАЙТ» (Постачальник) Договір поставки №ДП 11/1/2020-Т, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався поставити Покупцю визначений Договором і зазначений у Специфікаціях, що є невід`ємними частинами Договору, Товар, а Покупець зобов`язався на умовах та в порядку визначеного цим Договором прийняти Товар та оплатити його.

Як вбачається зі змісту Специфікації №1, яка є Додатком №1 до Договору поставки №ДП 11/1/2020-Т, ТОВ «ТЕСТРАЙТ» зобов`язався поставити ТОВ «АТК ЛЮКС», зокрема: магнітострикційний рівнемір DELPHI 485/Exd/SS/K Single Pipe/NPT довжиною 3 000 м; шафу контролю рівнеміра; компенсації проведення оцінки відповідності рівнемірів DELPHI вимогам технічних регламентів за модулем F.

Водночас, листом №79 від 23.03.2020 ТОВ «ТЕСТРАЙТ», яке є офіційним представником компанії Alisonic srl (Італія) виробника магнітострикційних рівнемірів DELPHI, повідомило ТОВ «АТК ЛЮКС» про те, що у зв`язку із запровадженням по всій території України карантину у зв`язку з поширенням коронавірусу COVID-19, ТОВ «ТЕСТРАЙТ» призупиняє діяльність щодо монтажних робіт будь-якого обладнання на час дії карантину.

Таким чином, як вбачається з вищевикладеного, ТОВ «АТК ЛЮКС» не було встановлено рівнеміри-лічильники на введених в експлуатацію стаціонарних резервуарах, розташованих на акцизному складі з уніфікованим номером 1009865, з об`єктивно незалежних від причин.

У той же час, у зв`язку з відсутністю у останнього рівнемірів-лічильників, які б відповідали вимогам законодавства, ТОВ «АТК ЛЮКС» було позбавлено реальної можливості своєчасно скласти та подати до контролюючого органу саме електронні документи (довідки), які містять зведені за добу підсумкові облікові дані щодо обсягів обігу (отримання/відпуску) та залишків пального на акцизному складі з уніфікованим номером 1009865, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Волинська, буд.65.

Проте, позивачем надано докази подачі зведених за добу підсумкових облікових даних щодо обсягів обігу (отримання/відпуску) та залишків пального на акцизному складі з уніфікованим номером 1009865, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Волинська, буд.65 у паперовому вигляді.

Таким чином, позивачем спростовано висновки податкового органу в частині застосування штрафних санкцій за порушення статті 230 Податкового кодексу України, а тому податкові повідомлення - рішення від 20 липня 2020 року №№ та також підлягають скасуванню.

Що стосується вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення Державної податкової служби України від 20 листопада 2020 року №33059/6/99-00-06-02-05-06 про результати розгляду скарги, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

За приписами пункту 8 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас, відповідно до зазначених норм, право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Тобто, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення від 20 листопада 2020 року №33059/6/99-00-06-02-05-06, Державною податковою службою України залишено без змін податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 20 липня 2020 року №, №, №, №.

У той же час, суд звертає увагу, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Суд зазначає, що рішення за результатом розгляду скарги на податкове повідомлення-рішення не є юридично значимим для позивача, адже не має безпосереднього впливу на його суб`єктивні права та обов`язки шляхом позбавлення можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку.

Таким чином, рішення Комісії з питань розгляду скарг ДПС України безпосередньо не порушує права та інтереси позивача, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання його протиправним та скасування.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем під час звернення до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 10 952,30 грн.

Ураховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві підлягає судовий збір у розмірі 8850,30 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АТК Люкс» задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 20 липня 2020 року №, №, №, №.

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АТК Люкс» (ідентифікаційний код: 41383089, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Кудрявська, буд.16-А) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код 44116011, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19) судовий збір у розмірі 8850 (вісім тисяч вісімсот п`ятдесят) грн. 30 копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано - 25.11.2021.

Суддя Т.П. Балась