Справа № 460/668/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 460/668/21 пров. № А/857/16026/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Онишкевича Т.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Комшелюк Т.О.), ухвалене у порядку письмового провадження в м.Рівне 20 травня 2021 року у справі №460/668/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

02.02.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної екологічної інспекції України, просив стягнути з Державної екологічної інспекції України середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі №460/376/20 про поновлення на роботі за період з 28.07.2020 до дня фактичного виконання даного судового рішення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що з дня ухвалення рішення у справі №460/376/19 про поновлення позивача на роботі у роботодавця виник обов`язок щодо його виконання. Суд першої інстанції вказав, що з огляду на зміст відзиву відповідача, останній не намагався і не намагається виконати вищенаведене рішення суду, посилаючись на безпідставні відмовки, такі як, зокрема, неотримання вказаного рішення суду (спростовується апеляційним оскарження такого рішення відповідачем, до того ж, відповідач двічі подавав апеляційні скарги). Суд першої інстанції зазначив, що періодом за який позивач має право на виплату цього середнього заробітку, є період з 29.07.2020 по 20.05.2021, оскільки по перше, рішенням суду у справі № 460/376/20 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.11.2019 по 28.07.2020, тобто за 28.07.2020 позивачу вже нарахований середній заробіток, а по друге, суд не може передбачити день фактичного виконання відповідачем судового рішення у даній справі, як просить позивач. Суд першої інстанції дійшов висновку, що винесення наказу про поновлення позивача на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Рівненській області Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Рівненської області є обов`язком голови Державної екологічної інспекції України, а тому витрати по виплаті середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду повинна нести саме Державна екологічна інспекція України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна екологічна інспекція України подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що жодного офіційного документа щодо поновлення ОСОБА_1 не надходило. Скаржник вказує, що місцем роботи позивача була Державна екологічна інспекція України у Рівненській області як юридична особа публічного права. Скаржник вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу покладається на установу, в якій особа працювала перед звільненням.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши мотиви з яких вважає подану апеляційну скаргу безпідставною, а рішення суду першої інстанції - законним та обґрунтованим.

Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), в силу приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі №460/376/20 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Рівненській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Рівненської області з 19 листопада 2019 року, та стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 120 995 (сто двадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн. 12 (дванадцять) коп.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державної екологічної інспекції у Рівненській області - Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Рівненської області з 19 листопада 2019 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14772 (чотирнадцять тисяч сімсот сімдесят дві) грн. 66 (шістдесят шість) коп. - звернуто до негайного виконання.

Вказане судове рішення набрало законної сили 03.09.2020, однак, залишилося невиконаним, заробітна плата за час вимушеного прогулу не виплачена, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною 5 статті 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення закріплені статтею 370 КАС України згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, та поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина 2 статті 372 КАС України).

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так у пункті 46 Рішення Європейського Суду з прав людини від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) суд вказує, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), № 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання (див. згадане вище рішення у справі Бурдова (№ 2), п. 68).

Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року (справа «Жовнер проти України») Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідним вказати, що питання, пов`язане з фактом поновлення працівника на роботі, вирішується відповідно до рішення суду (видається наказ про поновлення особи на посаді, вносяться відповідні зміни до трудової книжки - згідно з пунктом 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції і Міністерства соціального захисту України від 29.07.93 №58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу про звільнення, визнаного судом незаконним; провадиться оплата часу вимушеного прогулу за умови зазначення цього в рішенні суду про поновлення на роботі).

Відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 21 жовтня 2021 року у справі № 280/5260/19.

До того ж, у постановах від 25 липня 2018 року у справі №552/3404/17, та від 24 грудня 2020 року у справі №807/2434/15 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що така вимога є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати частину 2 статті 233 КЗпП України.

Отже, враховуючи наведені вище законодавчі приписи та правові позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що з дня ухвалення рішення у справі № 460/376/19 про поновлення позивача на роботі у роботодавця виник обов`язок щодо його виконання, однак наказ про поновлення позивача на посаді станом на час розгляду цієї справи не винесений, доказів зворотного ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій не надано, а тому позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з врахуванням положень Порядку № 100, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995, та середньоденної заробітної плати позивача, встановленої рішеннями Рівненського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 у справі №460/1297/19 та від 28.07.2020 у справі №460/376/20.

Числові обрахунки періоду вимушеного прогулу позивача та суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі №460/376/20 скаржник не заперечує.

Щодо аргументів скаржника про те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинно покладатися на Державну екологічну інспекцію України у Рівненській області як установу, в якій особа працювала перед звільненням, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2017 року № 275, призначення на посаду та звільнення з посади керівників та заступників керівників територіальних органів Держекоінспеції відповідно до законодавства про державну службу віднесено до компетенції Голови Держекоінспекції.

Відповідно до пункту 13 Положення про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, затвердженого Наказом Міністерство енергетики та захисту довкілля від 07.04.2020 № 230, чисельність державних службовців та працівників Інспекції затверджує Голова Держекоінспекції в межах граничної чисельності працівників, визначеної Кабінетом Міністрів України для територіальних та міжрегіональних органів Держекоінспекції. Структура Інспекції затверджується Головою Держекоінспекції за погодженням із Міністром захисту довкілля та природних ресурсів. Штатний розпис та кошторис Інспекції затверджуються Головою Держекоінспекції.

Щодо аргументів скаржника про ненадходження рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі №460/376/20 та/чи виконавчого документа, як підставу неможливості виконання судового рішення, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки відповідно до долученої до матеріалів справи копії рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі №460/376/20 таке прийнято у відкритому судовому засіданні за участі представника відповідача (Державної екологічної інспекції України), тобто відповідач був обізнаний про негайне допущення до виконання судового рішення в частині поновлення позивача на роботі.

В подальшому таке оскаржувалось Державною екологічною інспекцією України в апеляційному порядку, зазначивши, що з таким ознайомилось в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Крім того, у листі-відповіді від 12.11.2020 на звернення ОСОБА_1 щодо виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28.07.2020 у справі №460/376/20 Державною екологічною інспекцією України зазначено про незгоду з таким рішенням, а також, що питання щодо виконання такого буде вирішено після розгляду судом апеляційної скарги судом та набранням рішенням законної сили.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обов`язок роботодавця сплатити незаконно звільненому працівнику як середній заробіток за час вимушеного прогулу, так і середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення є безперечним, такий відповідачем не виконаний, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви підставності заявлених позовних вимог, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі №460/668/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк