Справа № 803/1026/18
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 803/1026/18 пров. № А/857/18687/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О. Б.,

суддів Большакової О.О., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Ковельського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Денисюк Р.С.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

11 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Ковельського об`єднаного управління Пенсійного фонду України, в якому просив: визнати протиправними дії щодо відмови в проведенні перерахунку та виплати пенсії відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати провести перерахунок та виплату пенсії з 01 жовтня 2017 року відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, до виникнення обставин, з якими Закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року без змін.

07 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про перегляд за виключними обставинами рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ковельського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 липня 2018 року у справі № 803/1026/18 скасовано та прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Ковельського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково. Зобов`язано Ковельське об`єднане управління Пенсійного фонду України провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 25 квітня 2019 року відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року - без змін.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження та роз`яснення рішення суду задоволено частково. Замінено боржника Ковельське об`єднане управління Пенсійного фонду України на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області. В задоволенні решти заяви відмовлено.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо невжиття належних заходів на виконання рішення суду у справі № 803/1026/18 за позовом ОСОБА_1 до Ковельського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії в частині непроведення нарахування та виплати з 01 липня 2019 року пенсії відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», обчисленої з п`ятикратного мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня відповідного року, залишити без задоволення.

17 серпня 2021 року позивач звернувся в суд із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року, шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області подати в установлений судом термін звіт про виконання рішення.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з матеріалів справи слідує, що відповідач у межах своїх повноважень вчиняв активні дії, спрямовані на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у даній справі, зокрема, в добровільному порядку провів перерахунок пенсії, здійснює виплату пенсії в перерахованому розмірі. А тому вказані вище обставини не можуть свідчити про наявність протиправної бездіяльності ГУ ПФУ у Волинській області, чи про ухилення відповідача від виконання у повному обсязі рішення, позаяк у межах своїх повноважень відповідач вчинив необхідні дії для виконання вказаного судового рішення.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти ухвалу, якою задовольнити заяву повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що рішення суду з 01 липня 2019 року та в подальшому має виконуватися боржником в повному обсязі та без будь-яких обмежень. В резолютивній частині рішення не зобов`язано відповідача здійснювати перерахунок на підставі формули та у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2019 року № 543 внесено зміни до п. 9-1 Порядку 1210, які не були предметом дослідження при прийнятті судом першої інстанції рішення від 07 червня 2019 року. Том суд не врахував, що боржник виконав рішення лише частково.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що матеріалами справи не підтверджено, що загальний порядок виконання рішення суду не дав очікуваного результату або що відповідач створює перешкоди для його виконання матеріали справи також не містять. Виплата заборгованості нарахованої за рішенням суду, за період з 25 квітня 2019 року по 30 червня 2019 року здійснена в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету у червні 2021 року.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідачем вживалися всі заходи для виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129 та ст. 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Приписами ст. 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,- за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

За приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» від 07 липня 1989 року Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень-складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Частиною 1 ст. 255 КАС України врегульовано, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 382 КАС України визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України.

Таким чином, такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звернув увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, пов`язані з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» Суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Приписами ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Вказана позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно із рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року зобов`язано Ковельське об`єднане управління Пенсійного фонду України провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 25 квітня 2019 року відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.

Так, в обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачем зазначено, що відповідачем фактично рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року, виконано частково, оскільки з 01 липня 2019 року по даний час боржник ухиляється від виконання судового рішення, яке набрало законної сили, застосовуючи з 01 липня 2019 року необгрунтовано формулу при перерахунку пенсії та постанову Кабінету Міністрів України від 26 червня 2019 року № 543, якою внесено зміни до п. 9-1 Порядку 1210, які не були предметом дослідження при прийнятті судом рішення.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що на підтвердження виконання рішення суду відповідачем в добровільному порядку проведено з 25 квітня 2019 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 , про що позивача повідомлено листом від 26 квітня 2021 року № 3613-3255/К-02/8-0300/21 (а.с.204-206).

Крім цього, в матеріалах справи наявна ухвала Волинського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року, яка набрала законної сили 19 липня 2021 року, в межах розгляду заяви позивача про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо невжиття належних заходів на виконання рішення суду у справі № 803/1026/18 за позовом ОСОБА_1 до Ковельського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії в частині непроведення нарахування та виплати з 01 липня 2019 року пенсії відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», обчисленої з п`ятикратного мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня відповідного року, згідно якої діям відповідача в частині виконання судового рішення надано оцінку та суд прийшов до висновку про його повне виконання (а.с.228-230).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач у межах своїх повноважень вчиняв активні дії, спрямовані на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у даній справі, зокрема, в добровільному порядку провів перерахунок пенсії та здійснює виплату пенсії в перерахованому розмірі.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення судового контролю у справі № 803/1026/18, визначених ст. 382 КАС України та зобов`язання відповідача як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення у справі № 803/1026/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 24 листопада 2021 року.