Справа № 420/17160/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Одеської митниці (; адреса: вул. Івана та Юрія Лип, 21-А, м. Одеса, 65078) про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2021 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці, у якому представник позивача просить суд:

визнати протиправною та скасувати відмову Одеської митниці Держмитслужби () від 27.07.2021 у підготовці висновку про повернення ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) переплати надміру сплачених до Державного бюджету України митних платежів;

визнати протиправною та скасувати відмову Одеської митниці Держмитслужби () в наданні дозволу на внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29.04.2020;

зобов`язати Одеську митницю Держмитслужби () внести зміни до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29.04.2020 щодо коду товару та перерахунку митних платежів, які підлягають поверненню;

зобов`язати Одеську митницю Держмитслужби () підготувати висновок про повернення ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) суму надміру сплачених до Державного бюджету України митних платежів в розмірі 13747.31 грн. та подати його для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області ( вул. Садова, 1-А, м. Одеса, 65023 );

стягнути з Одеської митниці Держмитслужби () на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 20.09.2021 року об 11:58:21 справа №420/17160/21 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно ст.262 КАС України.

В обґрунтування вимог позову зазначається, що за результатом розгляду судової справи №420/10807/20 було скасовано рішення про визначення митного коду товару, який позивач переміщував через митний кордон України у квітні 2020 року. При цьому, за результатом вказаного скасування зменшилась сума платежів, які позивач сплатив до Державного бюджету України, а тому позивач звернувся до митного органу із заявою про внесення змін до митної декларації та повернення надміру сплачених коштів з бюджету. Отримавши відмову у задоволенні своїх заяв, позивач звернувся до суду з метою захисту свого права на сплату платежів до бюджету згідно законодавства.

Ухвала суду від 22.09.2021 року направлялись на поштову адресу Одеської митниці, 04.10.2021 року на до суду надійшло повідомлення про вручення поштового відправлення 30.09.2021 року (а.с.56). Копія позовної заяви також направлялася позивачем при поданні позову. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надано.

Згідно ч.5, 6 ст.162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 27 квітня 2020 року позивачем подано митну декларацію № UA500500/2020/230282 для митного оформлення легкового автомобіля, що був у використанні: марка - Chevrolet, модель - Volt (другого покоління), календарний рік виготовлення 2012 року, модельний рік виготовлення 2012 року, номер кузова (VIN) НОМЕР_3 , номер шасі - нема даних; номер двигуна - не визначений, загальна кількість місць - 4, кількість дверей 5; призначення автомобілю пасажирський; тип двигуна гібрид (електродвигун та ДВЗ; потужність електродвигуна 149 к.с.; робочий об`єм ДВС - 1398 cм3, тягова батарею 17,1 кВт/г, колісна формула 4/2; тип кузова - хетчбек, колір - чорний, показники одометра 156913. Відповідно до технічної документації виробника Chevrolet Volt першого покоління є електричним транспортним засобом з розширеним діапазоном руху. Електрична енергія є первинним джерелом енергії транспортного засобу, в той час як пальне є вторинним джерелом енергії. Цей транспортний засіб має два режими роботи: електричний режим та режим розширеного діапазону. В електричному режимі транспортний засіб рухається тільки за рахунок блоку електричної тяги. Він перетворює електричну енергію у механічну для приводу у рух коліс. У режимі розширеного діапазону транспортний засіб отримує енергію як від батареї так і від двигуна. В електричному режимі транспортний засіб не використовує пальне та не генерує вихлопні речовини. У цьому первинному (основному) режимі транспортний засіб живиться (приводиться у дію) електричною енергією, що зберігається у високовольтній батареї. Транспортний засіб може працювати в цьому режимі до того моменту, коли у батареї зостається тільки невелика кількість електричного заряду (коли батарея досягає стану з низьким зарядом). Коли транспортний засіб досягає кінця свого електричного діапазону руху (коли батарея розряджається), він переключається у режим розширеного діапазону (РРД). У цьому вторинному режимі електрична енергія генерується двигуном, який живиться від палива. Це вторинне джерело енергії розширює діапазон руху транспортного засобу. Функціонування транспортного засобу буде продовжено у режимі РРД до того моменту, коли транспортний засіб може бути підключеним до джерела електричної енергії для поповнення заряду батареї високої напруги та відновлення електричного режиму. Автомобіль має пошкодження: переднього лівого крила та переднього капоту; потертості салону; тощо. Торгівельна марка Chevrolet. Виробник General Motors LLC. Країна виробництва US, що підтверджується маркуванням захищеною позначкою на центральній лівій стійці кузова транспортного засобу.

При цьому, в графі 33 митної декларації № UA500500/2020/230282 від 27.04.2020 року декларантом вказано код товару - .

29 квітня 2020 року Відділом ВМО № 2 митного поста "Одеса-Спеціальний" Одеської митниці Держмитслужби прийнято рішення про визначення коду товару № КТ-UA-2020, яким змінено код товару, визначений в графі 33 митної декларації № UA500500/2020/230282 від 27.04.2020 року з на , та зазначено, легковий автомобіль марки Chevrolet, модель - Volt, календарний рік виготовлення 2014 р., модельний рік виготовлення 2014 р., номер двигуна (VIN) НОМЕР_4 , номер шасі немає даних, номер двигуна не визначений, загальна кількість місць для сидіння (включаючи місце водія) - 5, кількість дверей 5; призначення автомобілю пасажирський; потужність електродвигуна 149 к.с.; робочий об`єм двигуна внутрішнього згорання - 1398м3, потужність акумуляторної батареї - 16 кВт/г, колісна формула 4/2; тип кузова - хетчбек, колір червоний; показники одометра 85808, тип двигуна бензиновий. Автомобіль обладнаний трансмісією VOLTEC, що дозволяє об`єднати електродвигун із двигуном внутрішнього згоряння (ДВЗ) для зменшення споживання пального та шкідливих викидів. Автомобіль оснащений тяговим синхронним електродвигуном змінного струму та двигун-генератором, також автомобіль обладнаний 4-х циліндровим двигуном внутрішнього згоряння з іскровим запалюванням робочим об`ємом, який забезпечує рух автомобіля після розряду акумуляторних батарей до мінімально допустимого рівня при цьому обертаючий момент від ДВЗ може бути підсилений двигуном-генератором. ДВЗ передає обертовий момент через планетарну передачу та механізми зчеплення на колеса автомобіля.

29 квітня 2020 року за результатами опрацювання поданої МД митним органом винесена картка відмови у митному оформленні (випуску) товарів № UA500500/2020/00979, з підстав - порушення вимог ст. 275 Митного кодексу України, п. 2, розд. ІІ Порядку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 651 в частині заповнення граф 31, 33, а саме - прийнято рішення про визначення коду товару від 29.04.2020 № КТ-UA-2020 (змінено код товару за УКТЗЕД та опис товару).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 року у справі №420/10807/20 визнано протиправним та скасовано рішення Одеської митниці Держмитслужби про визначення коду товару № КТ- UA-2020 від 29.04.2020 року.

Рішення набрало законної сили 26.05.2021р.

Визнано протиправною та скасовано картку відмови у митному оформленні (випуску) товарів Одеської митниці Держмитслужби № UA500500/2020/000979 від 29.04.2020 року.

07.07.2021 Позивач звернувся до Одеської митниці із заявою про повернення суми переплати по обов`язковим платежам при митному оформленні за МД UA500500/2020/230282 (а.с.37).

27.07.2021 Одеська митниця надала відповідь, якій відмовилась повертати кошти, вказавши, що позивачу необхідно вжити заходів щодо внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29.04.2020 на підставі якої ТЗ позивача було випущено у вільний обіг.

04.08.2021 позивач звернувся до Одеської митниці з заявою про внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29.04.2020 року, а потім направив відповідну скаргу у зв`язку із ненаданням відповіді на лист.

17.09.2021 через електронний кабінет Державної митної служби відповідач відмовив у внесенні змін до митної декларації, у зв`язку з тим, що рішення про визначення коду товару № KT-UA-2020 від 29.04.2020 є відкликаним, у зв`язку з набуттям чинності нової версії УКТ ЗЕД версії 2017 року (а.с.10).

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає основні засади та особливості класифікації товару, визначення коду товару та декларування товару при перетині митного кордону України є Митний кодекс України (далі МК України), а також Закон України Про Митний тариф України.

Так, згідно п. 1, 4 ст..67 МК України українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТ ЗЕД) складається на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів та затверджується законом про Митний тариф України.

Структура десятизнакового цифрового кодового позначення товарів в УКТ ЗЕД включає код групи (перші два знаки), товарної позиції (перші чотири знаки), товарної підпозиції (перші шість знаків), товарної категорії (перші вісім знаків), товарної підкатегорії (десять знаків).

Пунктом 1-5 ст. 69 МК України визначено, що Товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТ ЗЕД.

Митні органи здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТ ЗЕД.

На вимогу посадової особи митного органу декларант або уповноважена ним особа зобов`язані надати усі наявні відомості, необхідні для підтвердження заявлених ними кодів товарів, поданих до митного оформлення, а також зразки таких товарів та/або техніко-технологічну документацію на них.

У разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушення правил класифікації товарів митний орган має право самостійно класифікувати такі товари.

Під складним випадком класифікації товару розуміється випадок, коли у процесі контролю правильності заявленого декларантом або уповноваженою ним особою коду товару виникають суперечності щодо тлумачення положень УКТ ЗЕД, вирішення яких потребує додаткової інформації, спеціальних знань, проведення досліджень тощо.

Рішення митних органів щодо класифікації товарів для митних цілей є обов`язковими. Такі рішення оприлюднюються у встановленому законодавством порядку. У разі незгоди з рішенням митного органу щодо класифікації товару декларант або уповноважена ним особа має право оскаржити це рішення до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

Висновки інших органів, установ та організацій щодо визначення кодів товарів згідно з УКТ ЗЕД при митному оформленні мають інформаційний або довідковий характер.

Класифікація товарів в УКТ ЗЕД здійснюється за такими правилами: 1. Назви розділів, груп і підгруп наводяться лише для зручності користування УКТ ЗЕД; для юридичних цілей класифікація товарів в УКТ ЗЕД здійснюється виходячи з назв товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп і, якщо цими назвами не передбачено іншого, відповідно до таких правил:

2. (a) будь-яке посилання в назві товарної позиції на будь-який виріб стосується також некомплектного чи незавершеного виробу за умови, що він має основну властивість комплектного чи завершеного виробу. Це правило стосується також комплектного чи завершеного виробу (або такого, що класифікується як комплектний чи завершений згідно з цим правилом), незібраного чи розібраного;

(b) будь-яке посилання в назві товарної позиції на будь-який матеріал чи речовину стосується також сумішей або сполук цього матеріалу чи речовини з іншими матеріалами чи речовинами. Будь-яке посилання на товар з певного матеріалу чи речовини розглядається як посилання на товар, що повністю або частково складається з цього матеріалу чи речовини. Класифікація товару, що складається більше ніж з одного матеріалу чи речовини, здійснюється відповідно до вимог правила 3.

3. У разі якщо згідно з правилом 2 (b) або з будь-яких інших причин товар на перший погляд (prіma facіe) можна віднести до двох чи більше товарних позицій, його класифікація здійснюється таким чином:

(a) перевага надається тій товарній позиції, в якій товар описується конкретніше порівняно з товарними позиціями, де дається більш загальний його опис. Проте в разі коли кожна з двох або більше товарних позицій стосується лише частини матеріалів чи речовин, що входять до складу суміші чи багатокомпонентного товару, або лише частини товарів, що надходять у продаж у наборі для роздрібної торгівлі, такі товарні позиції вважаються рівнозначними щодо цього товару, навіть якщо в одній з них подається повніший або точніший опис цього товару;

(b) суміші, багатокомпонентні товари, які складаються з різних матеріалів або вироблені з різних компонентів, товари, що надходять у продаж у наборах для роздрібної торгівлі, класифікація яких не може здійснюватися згідно з правилом 3 (a), повинні класифікуватися за тим матеріалом чи компонентом, який визначає основні властивості цих товарів, за умови, що цей критерій можна застосувати;

(c) товар, класифікацію якого не можна здійснити відповідно до правила 3 (a) або 3 (b), повинен класифікуватися в товарній позиції з найбільшим порядковим номером серед номерів товарних позицій, що розглядаються.

4. Товар, який не може бути класифікований згідно з вищезазначеними правилами, класифікується в товарній позиції, яка відповідає товарам, що найбільше подібні до тих, що розглядаються.

Згідно ч.1-4 ст.269 МК України відповідно до положень цієї статті за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи та з дозволу митного органу відомості, зазначені в митній декларації, можуть бути змінені або митна декларація може бути відкликана. У разі відмови у наданні такого дозволу митний орган зобов`язаний невідкладно, письмово або в електронному вигляді, повідомити декларанта про причини і підстави такої відмови.

Внесення змін до митної декларації, прийнятої митним органом, допускається до моменту завершення митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до заявленого митного режиму, а також протягом трьох років з дня завершення їх митного оформлення. Зміни повинні стосуватися лише товарів, транспортних засобів комерційного призначення, зазначених у митній декларації.

Якщо після випуску у вільний обіг товарів, митний контроль яких здійснювався без проведення митного огляду, декларантом виявлені товари, переміщені через митний кордон України і не зазначені в митній декларації, за письмовим зверненням декларанта та з дозволу митного органу допускається внесення до митної декларації змін щодо збільшення кількості товарів, випущених у вільний обіг на митній території України, у зв`язку з виявленням незадекларованих товарів.

Внесення до митної декларації змін, які впливають на застосування до товарів заходів тарифного та/або нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, здійснюється за умови дотримання таких заходів.

Згідно п.33 Положення про митні декларації за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи та з дозволу митного органу вiдомостi, зазначенi в поданій митному органу митній декларації, можуть бути змінені, зокрема шляхом доповнення, або митна декларація може бути відкликана.

У заяві за формою згідно з додатком 3, підписаній декларантом або уповноваженою ним особою, зазначаються причини зміни або відкликання митної декларації. Якщо відповідні нові відомості або причини відкликання митної декларації підтверджуються документами, що не подавались під час декларування, до заяви додаються завірені в установленому порядку копії таких документів.

Дозвіл митного органу на зміну або відкликання митної декларації, митне оформлення якої не завершено, надається посадовою особою митного органу, яка здійснює оформлення цієї митної декларації, в усній формі.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 року у справі №420/10807/20 визнано протиправним та скасовано рішення Одеської митниці Держмитслужби про визначення коду товару № КТ-UA-2020 від 29.04.2020 року.

У сукупності із заявою позивача про внесення змін до митної декларації визначені судом обставини є підставою для внесення відповідних змін до митної декларації, а фактично повернення її до змісту у контексті визнання митного коду товару, з яким її було подано декларантом.

Суд констатує увагу, що рішення суду від 24.03.2021 року набрало законної сили 26.05.2021 року, про що був обізнаний відповідач станом на дату оскаржуваної відмови (а.с.11).

Згідно ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у Кодексі адміністративного судочинства України (КАС України), інших процесуальних кодексах, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, ст. 2, ч. 2 ст. 14 КАС України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. При цьому, у ст. 370 КАС України додатково закріплено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України (абзац 15 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст. 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Визнання протиправним та скасування рішення про визначення митного коду товару за своєю суттю спрямоване на підтвердження правильності декларування попереднього коду товару, з метою чого позивач і звернувся із заявою до Одеської митниці. При цьому, невиконання вказаних вимог протиправно порушує майнові права особи, яка сплатила обов`язкових платежів більше, ніж те передбачено чинним законодавством.

Суд критично ставиться до посилання митного органу на те, що рішення про визначення коду товару вже не діє у зв`язку із набуттям чинності нової версії УКТ ЗЕД 2017 року, адже внесення змін стосується правовідносин, які виникли раніше.

За логічним змістом, внесення змін до ДМВ є передумовою повернення позивачу належних йому коштів, однак такі обставини суб`єктом владних повноважень при складанні спірної відмови не враховані.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав визнати протиправною та скасувати відмову Одеської митниці в наданні дозволу на внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29.04.2020 року та зобов`язати Одеську митницю Держмитслужби внести зміни до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29.04.2020 щодо коду товару та перерахунку митних платежів, які підлягають поверненню.

Згідно ч.2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. В рішенні №37801/97 від 1 липня 2003 р. по справі Суомінен проти Фінляндії Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень, а в рішенні від 10 лютого 2010 р. у справі Серявін та інші проти України Європейський суд відзначив, що у рішеннях судів та органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. В рішенні від 27 вересня 2010 р. по справі Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд зазначив, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (Лелас проти Хорватії і Тошкуце та інші проти Румунії) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (Онер`їлдіз проти Туреччини).

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Суд звертає увагу, що за змістом листа Одеської митниці від 27.07.2021 року питання щодо повернення коштів по суті не вирішувалось, а позивача повідомлено про необхідність внесення змін до митної декларації. За таких умов, зобов`язати Одеську митницю скласти відповідний висновок суд не має підстав, адже фактично питання щодо повернення коштів не вирішувалось. У межах даної справи ключовим є питання внесення змін до митної декларації, а вже на цій фактичній підставі можна оцінювати дії щодо повернення коштів з Державного бюджету України. Натомість, до внесення відповідних змін до декларації вирішення питання про повернення коштів видається передчасним.

Натомість, суд не виключає необхідності ефективного захисту порушених прав позивача, а тому у межах спірних відносин вважає достатнім та пропорційним такий спосіб захисту як зобов`язання Одеської митниці () повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.07.2021 року про підготовку висновку про повернення ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) суму надміру сплачених до Державного бюджету України митних платежів в розмірі 13747.31 грн. та подання його для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області ( вул. Садова, 1-А, м. Одеса, 65023) з внесених змін до митної декларації №UA500500/2020/230821.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь моральної шкоди, яку він оцінив у 5000 грн.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття власності, яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як майнові права і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту d Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IVдо офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі Совтрансавто-Холдинг проти України 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа Бушемі проти Італії, рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).

З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України.

Згідно з ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначає позивач, компенсація моральної шкоди пов`язана із тривалим часом, протягом якого позивач намагається захистити свої права, а саме з квітня 2020 року. При цьому, відповідач не враховує ані висновку Верховного Суду, ані висновки експертів, тим самим підриваючи віру позивача у прозорість діяльності митних органів.

Суд звертає увагу, що фактичні обставини справи вказують на дійсно достатньо тривале невідновлення прав позивача у розрізі повернення належних йому коштів та необхідності звернення до суду з метою їх відновлення, з огляду на що заявлена сума моральної шкоди до стягнення є обґрунтованою.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не викладено аргументів та не надано доказів на противагу позиції позивача, не доведено, що спірна відмова у внесенні змін та поверненні коштів була обґрунтованою, тому позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч.1 ст. 5 Закону України Про судовий збір (а.с.20), отже ці витрати як не понесені, розподілу не підлягають.

Крім цього, представник позивача у позовній заяві просив стягнути на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3500 грн.

14.09.2021 року між позивачем та адвокатом Романюком Валерієм Іллічем укладено Договір №14/09/2021 про надання правничої допомоги (а.с.22-23).

Згідно п.3.1 Договору за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі 3500 грн. за правову допомогу, а згідно п.3.4 після набрання судовим рішенням законної сили.

За змістом п.3.2 у суму гонорару включається повний юридичний супровід

Згідно висновку Верховного Суду, висвітленого у Постанові від 15.05.2018 року у справі №821/1594/17, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення з цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Згідно зазначеного вище Висновку Верховного Суду, висвітленого у Постанові від 15.05.2018 року у справі №821/1594/17, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З цієї підстави суд не може брати до уваги ті послуги, опис яких не є конкретизованим або щодо яких відсутні чітко встановлені результати проведеної роботи.

Таким чином станом на час розгляду справи по суті позивачем не подано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, рішення суду не є таким, що набрало законної сили, отже підстави для визначення суми та розподілу таких витрат між сторонами наразі відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 260, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Одеської митниці (; адреса: вул. Івана та Юрія Лип, 21-А, м. Одеса, 65078) про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати відмову Одеської митниці () в наданні дозволу на внесення змін до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29.04.2020 року за заявою ОСОБА_1 .

Зобов`язати Одеську митницю () внести зміни до митної декларації №UA500500/2020/230821, оформленої 29.04.2020 року, щодо коду товару та перерахунку митних платежів за заявою ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України, безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян