Справа № 520/18107/21
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

24 листопада 2021 року № 520/18107/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бадюкова Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького (вул. Шевченка, буд.46, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29000, ) про визнання незаконною бездіяльності, протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького (далі по тексту - відповідач, академія), в якому просить суд:

- визнати незаконною бездіяльність Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького, , місце знаходження: м. Хмельницький, вул. Шевченка, 46, 29007, тел. , у наданні доступу мені, ОСОБА_1 , до публічної інформації у визначений п`ятиденний термін з моменту отримання запиту на публічну інформацію від 31.08.2021;

- визнати протиправною відмову Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького, , місце знаходження: м. Хмельницький, вул. Шевченка, 46, 29007, тел. , що оформлена листом від 13.09.2021 №12/К-5/4711 у доступі мені, ОСОБА_1 , до публічної інформації відповідно до запиту на публічну інформацію від 31.09.2021;

- зобов`язати Національну академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького, , місце знаходження: м. Хмельницький, вул. Шевченка, 46, 29007, тел. ,. розглянути запит на публічну інформацію від 31.08.2021 та надати мені, ОСОБА_1 , доступ до зазначеної у такому запиті інформації.

В обґрунтування позову позивачем вказано, що відповідачем безпідставно та поза встановленим 5 - денним строком відмовлено у наданні йому інформації на його письмовий запит від 31.08.2021 року, оскільки така відмова є втручанням у його право на отримання публічної інформації, тому як запитувана інформація стосується посадової особи, яка проходить військову службу та є викладачем в установі, яким є відповідач.

Таким чином, позивач дійшов висновку, що відповідачем не надано відповідь позивачу на запитувану інформацію з урахуванням вимог частини другої статті 6 Закону № 2939-VІ.

Ухвалою суду від 01.10.2021 р. відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що при наданні відповіді - відмови на запит від 31 серпня 2021 року відповідальна особа виходила із норм діючого законодавства, не порушуючи інтереси як запитувача, так і особи, стосовно якої запитується інформація, вказує, що відповідь надана своєчасно у 5 робочих днів, а персональні дані, які запитував ОСОБА_1 не підлягають наданню без згоди ОСОБА_2 , інформація з особової справи останнього є службовою інформацією, а отже позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивач та відповідач надіслали до суду відповідь на відзив та заперечення на відповідь на відзив відповідно, в яких підтримали свої правові позиції викладені у позові та відзиві.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

07.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся на адресу відповідача із запитом на публічну інформацію від 31.08.2021 р., а якому просив надати наступні документи та інформацію:

1. Коли та на підставі якого наказу переміщено із Східного регіонального управління (місце знаходження: пров. Інженерний, 7, кім. 217, м. Харків, ), або підпорядкованих вказаному управлінню органів охорони державного кордону до Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького для подальшого проходження військової служби ОСОБА_3 ;

2. На якій посаді та відповідно до якого наказу старший лейтенант ОСОБА_4 проходить військову службу у Національній академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького.

3. Відповідно до якого організаційно-розпорядчого документу старшого лейтенанта ОСОБА_3 було відряджено у період з 10 по 31 березня 2021 року до 4 прикордонного загону та з якою метою?

Запит зареєстровано академією за вхідним реєстраційним номером звернення громадян № К-5 від 07.09.2021 року, день неділі - вівторок.

Відповідь на вказаний запит позивача за вихідним №12/К-5/4711 від 13.09.2021 р. «Про надання інформації» була направлена на адресу заявника 14 вересня 2021 року, про що свідчить копія конверту з відміткою АТ «Укрпошта».

Зазначена відповідь надана з наступним змістом:

«На Ваш запит від 31.08.2021, який надійшов на адресу Національної академії 07.09.2021 за № К-5 інформую Вас, що частина друга статті 32 Конституції України та частина друга статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» визначають, що поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах раціональної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Крім того, відповідно до пунктів 1 та 4 частини другої та пунктів 1 та 3 частини третьої статті 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається або зберігається та має право на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом та вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

З Вашого листа не вбачається, що інформація, яка запитується, необхідна для інтересів національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, а також не визначені Ваші повноваження на одержання інформації (довіреність, доручення, рішення суду тощо).

Враховуючи вищевикладене та з метою забезпечення дотримання прав персоналу Національної академії, які визначені Законом України «Про захист персональних даних», в Національній академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького немає жодних законних підстав надати інформацію, запитувану у Вашому листі.».

Відповідно до ч. 1 статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За приписами ст. 120 КАСУ перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, твердження позивача про порушення строку надання відповіді не підтверджується матеріалами справи, а відповідь на запит від 31.08.2021 року за вхідним № К-5 від 07.09.2021 року була надана Національною академією Державної прикордонної служби України ім. Б.Хмельницького своєчасно у межах строків визначених статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Позивач, не погодившись із такою відмовою, звернувся до суду із позовом за захистом порушеного права.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Стаття 32 Конституції України передбачає, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Спірні відносини регулюються Законом України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-ХІI, з наступними змінами та доповненнями (далі Закон № 2657-ХІІ), Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VІ (далі - Закон №2939-VI), Законом України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 № 2297-VI (далі - Закон № 2297).

Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до статті 5 Закону № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 2657-ХІІ інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно абзаців 10, 11 ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 20.01.2012, № 2-рп/2012 "У справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України", вказав, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (частина друга статті 11 Закону N 2657). Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30 жовтня 1997 року N 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним.

Даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 20 Закону № 2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 21 Закону № 2657-ХІІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга). Аналогічні положення за змістом містяться у частині першій статті 6 Закону №2939-VI визначено.

Як видно зі змісту запиту на публічну інформацію від 31.08.2021 р. позивачем запитувалась інформація щодо викладача кафедри спеціальних дисциплін факультету правоохоронної діяльності Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького ОСОБА_2 щодо наказу про переміщення останнього, посади на військовій службі у відповідача та документа про відрядження ОСОБА_2 .

Водночас,як убачається із оскарженої відмови, відповідач аргументував її тільки тим, що запитувані документ и та інформація віднесена до персональних даних у зв`язку з чим вона є конфіденційною з обмеженим доступом, не давши, зокрема, оцінку наявності законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації передбачених ч.2 ст.6 Закону №2939-VI.

Водночас, суд не вбачає із запиту позивача зацікавленості в отриманні саме персональних даних, оскільки в розумінні приписів абзаців 10, 11 ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних", Рішень КСУ від 20.01.2012, № 2-рп/2012 та від 30.10.1997 року N 5-зп, запитувана інформація не є персональними даними ОСОБА_2 .

Також суд відзначає, якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (ч. 7 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Окрім того, в разі, коли запитувані документи містять персональні дані, то вони або інформація можуть бути надані зі знеособленими персональними даними особи (ст. 10-1 Закону №2939- VI).

В свою чергу, частиною 2 статті 6 Закону № 2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Тобто, обмеження доступу до інформації, у тому числі, тієї, яка визначена частиною 5 статті 6 Закону № 2939-VI може бути здійснено за дотримання вимог частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI.

Між тим, частиною 7 статті 6 Закону № 2939-VI регламентовано, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Аналіз положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо конфіденційної інформації дає підстави виокремити такі її ознаки: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (ч.ч 1,2 ст. 13 Закону № 2939-VI); у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (ч. 5 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Отже, можливість віднесення інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до неї.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону.

Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації (постанова пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»).

Відтак, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Суд звертає увагу, що положення частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону № 2939-VI закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

За таких умов, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №554/11837/14-а, від 17.02.2020 у справі №826/8891/16 та випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №9901/249/19.

Окрім того, при вирішенні спору по суті суд враховує, що 01.12.2020 набрала чинність Конвенція Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом № 631-IX від 20.05.2020), у відповідності до частини 1 статті 2 якої кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (далі - Конвенція Ради Європи).

Згідно із частиною 2 статті 2 Конвенції Ради Європи кожна Сторона вживає необхідних заходів у своєму національному законодавстві для впровадження положень щодо доступу до офіційних документів, передбачених цією Конвенцією.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції Ради Європи кожна Сторона може обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути чітко встановлені у законі, бути необхідними у демократичному суспільстві і бути пропорційними цілям захисту: a. національної безпеки, оборони та міжнародних відносин; b. громадської безпеки; c. попередження, розслідування та судового переслідування кримінальної діяльності; d. дисциплінарного розслідування; e. перевірки, контролю та нагляду з боку державних органів; f. приватного життя та інших законних приватних інтересів; g. комерційних та інших економічних інтересів; h. економічної, монетарної політики і політики обмінного курсу держави; і. рівності сторін у судовому провадженні та ефективного здійснення правосуддя; j. навколишнього середовища, або k. обговорень всередині державного органу або між такими органами стосовно вивчення питання.

Держави, яких це стосується, під час підписання або депонування ратифікаційної грамоти, документа про прийняття, затвердження або приєднання, у заяві на ім`я Генерального секретаря Ради Європи можуть заявити, що листування з правлячою сім`єю та її двором або главою держави може також бути включено до можливих обмежень.

У доступі до інформації, що міститься в офіційному документі, може бути відмовлено у разі, якщо її розголошення завдасть або ймовірно може завдати шкоди хоча б одному з інтересів, перелічених у пункті 1, якщо тільки відсутній переважаючий суспільний інтерес в оприлюднені такої інформації.

Отже, беручи до уваги наведене в сукупності суд вважає, що відповідач відмовляючи у наданні запитуваної позивачем публічної інформації не зазначив всіх критеріїв обмеження інформації, передбачених статтею 6 Закону № 2939-VI, та не врахував положення Конвенції Ради Європи, а тому така відмова є не обґрунтованою.

При цьому, у відповідності до положень ч.4 ст.6 Закону №2939-VI, саме до повноважень розпорядника інформації належить встановлення наявності чи відсутності підстав для обмеження у доступі до інформації.

З огляду на вказане, суд вважає, що відповідач, відмовляючи у наданні інформації не дослідив законодавчих підстав для обмеження у доступі до інформації, а тому не у повній мірі виконав свої повноваження.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача, викладена у листі від 13.09.2021 № 12/К-5/4711 не може вважатись обґрунтованою, є протиправною, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню в цій частині.

Крім того, суд ураховує те, що оскільки обґрунтування обмеження доступу до інформації є повноваженням відповідача як розпорядника інформації, а таке обґрунтування відсутнє у відповіді на запит позивача, то для забезпечення дотримання балансу у системі розподілу влад, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 9 КАСУ та зобов`язати відповідача повторно розглянути запит від 31.08.2021 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання відповідача повторно розглянути та надати обґрунтовану письмову відповідь по суті заяви, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності вчинених ним дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, ураховуючи приписи ст. 139 КАСУ, суд присуджує позивачу за рахунок відповідача понесені судові витрати в розмірі 908, 00 грн.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького (вул. Шевченка, буд.46, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29000, ) про визнання незаконною бездіяльності, протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 31 серпня 2021 року, викладену у листі №12/К-5/4711 від 13.09.2021 р. «Про надання інформації».

Зобов`язати Національну академію Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького (вул. Шевченка, буд.46, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29000, ) повторно розглянути запит ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) на публічну інформацію від 31.08.2021 року в порядку, визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації» з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького (вул. Шевченка, буд.46, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору в сумі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 24.11.2021 р.

Суддя Бадюков Ю.В.