Справа № 521/16610/21
Суддя: Плавич І. В.
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/521/192/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя І.В. Плавич,

секретар судового засідання Д.С. Дукіна.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Владислава Олександровича Швеця, Департаменту патрульної поліції в особі Євгенія Олександровича Жукова про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

У провадженні суду знаходиться на розгляді адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Владислава Олександровича Швеця, Департаменту патрульної поліції в особі Євгенія Олександровича Жукова про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення до суду позивач посилався на ті обставини, що 08 жовтня 2021 року відносно нього інспектором Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції ОСОБА_2 було ухвалено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності серії ГАБ №171865 за правопорушення, передбачене частиною 2 статті 44-3 КУпАП.

Як пояснював позивач, себе винним він не визнає, вважає, що порушення не допускав, з висновками інспектора не згодний, постанова ухвалена із порушенням установленого порядку накладення адміністративного стягнення, ґрунтується на неповному та необ`єктивному розгляді справи про адміністративне правопорушення, за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт неправомірності дій особи, відносно якої ухвалено відповідну постанову, крім того, указував, що інспектор не урахував того, що ОСОБА_1 хворіє на АСТМУ, вважає, що носіння маски не дозволяє фільтрувати кисень, що може слугувати, у разі перенесення інфекції особою, зараженням оточуючих, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Відповідачі інспектор Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Владислав Олександрович Швець, представник Департаменту патрульної поліції правом подачі відзиву, передбаченого статтею 175 КАС України, не скористалися, відзивів на позовну заяву на адресу суду не надходило.

Позивач ОСОБА_1 у відкрите судове засідання з`явився, підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Відповідачі інспектор Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Владислав Олександрович Швець, представник Департаменту патрульної поліції у відкрите судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом про розгляд адміністративної справи належним чином, причини неявки суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, взявши до уваги пояснення позивача, дослідивши представлені суду письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, належну правову оцінку, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

З 12 березня 2020 року по 31 грудня 2021 року на усій території України встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641 та від 9 грудня 2020 року № 1236.

Зокрема, підпунктом 1 пункту 2-2 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції станом на дату винесення оскаржуваної постанови) передбачено, що 2-2. З 17 червня 2021 р. на території України встановлюється зелений рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого забороняється перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Водночас Законом України «Про внесення змін до КУпАП щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 6 листопада 2020 року, статтю 44-3 КУпАП доповнено частиною другою.

Відповідно до частини другої статті 44-3 КУпАП перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Диспозиція частини другої статті 44-3 КУпАП чітко визначає варіант поведінки суб`єкта цих правовідносин, відповідальність за порушення якого встановлена санкцією цієї статті. Суд при цьому зауважує, що підпункт 1 пункту 2-2 Постанови № 1236 фактично дублює диспозицію частини другої статті 44-3 КУпАП, ця постанова є чинною та нескасованою, а тому її норми є обов`язковими для виконання всіма особами на території України.

Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно із статтею 9 КУпАП правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справ про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до статті 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Враховуючи викладене, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення повинні ґрунтуватися на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи та наданих доказів.

За змістом пунктом 1 статі 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

У постанові від 26 квітня 2018 року у справі №338/855/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що постанова у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Статтями 72-79 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як випливає з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ГАБ №171865 від 08 жовтня 2021 року, ухваленої інспектором Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Владиславом Олександровичем Швецем 08 жовтня 2021 року о 17-22 годині у м. Одесі по вул. Генерала Петрова, 37/43, ОСОБА_1 перебував у громадському місці, а саме у АТ «Укрпошта» без засобів індивідуального захисту, зокрема, без захисної маски або респіратора, у тому числі виготовлених самостійно, за що передбачена адміністративна відповідальність згідно із частиною 2 статті 44-3 КУпАП. Розгляд справи зафіксовано на портативний відеореєстратор №1597, 1040. На ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 гривень.

Суд вважає, що відповідачем-2, як суб`єктом владних повноважень, не надано до суду належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Згідно з пунктом 2 розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 №1026 (далі Інструкція) застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється, зокрема, з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення.

На виконання п. 2 розділу ІІ Інструкції портативний відеореєстратор та карта пам`яті обліковуються з наданням відповідного інвентарного та номенклатурного номерів.

Згідно з пунктом 5 розділу ІІ Інструкції, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Судом направлено на адресу відповідачів копії матеріалів справи, що розглядається, із метою всебічного та об`єктивного розгляду справи, дослідження усіх доказів, зібраних під час складення оскаржуваної постанови, зокрема, відеозапису із портативного відеореєстратора №1597, 1040.

Утім, відповідачами не надано жодних доказів на підтвердження учиненого правопорушення ОСОБА_1 08 жовтня 2021 року, не надано жодних заперечень проти викладених обставин у позовній заяві.

Суд зазначає, що відображення у протоколі про притягнення до адміністративної відповідальності лише номерів відеоматеріалів з портативних відеореєстраторів не дає суду змоги установити таких відповідних законних реквізитів такого доказу, як дати та часу запису, ідентифікуючої ознаки пристрою, яким був здійснений цей відеозапис, особи, яка здійснила запис.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, і однією із таких презумпцій є закріплена в статті 62 Конституції України презумпція невинуватості, відповідно до якої особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку.

Як зазначено у пункті 30 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а, в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Ураховуючи, що єдиним доказом учинення ОСОБА_1 08 жовтня 2021 року адміністративного правопорушення є оскаржувана постанова, суд дійшов висновку, що вина позивача у вчиненні правопорушення не доведена поза розумним сумнівом, оскільки з урахуванням змісту цього доказу, відсутності відомостей про його походження, це викликає обґрунтований сумнів у тій версії події, яка викладена у оскаржуваній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

За таких обставин суд вважає, що у порушення принципу всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, відповідачами не доведено факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною другою статті 44-3 КУпАП

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо буде встановлено відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на відсутність належних і допустимих доказів вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною другою статті 43-3 КУпАП, суд дійшов висновку, що постанова серії ГАБ №171865 від 08 жовтня 2021 року у справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення слід закрити на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП.

Ураховуючи недоведення відповідачами у встановленому порядку факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, суд не вдається до детального юридичного аналізу інших доводів позивача, викладених у його позовній заяві.

Як вказано у пункті 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Вимоги позивача в частині ухвалення рішення щодо обов`язковості та зобов`язання носіння засобів індивідуального захисту, зобов`язання надання, зокрема, фізичними особами ПЦР-тестів на вимогу співробітників поліції, проведення розслідування стосовно особи, яка склала оскаржувану постанову, відшкодування моральної шкоди, задоволенню не підлягають з огляду на наведені вище положення частини третьої статті 286 КАС України, якими передбачено конкретний перелік рішень, які може прийняти суд за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у зв`язку із задоволення заявленого позову, суд доходить висновку про стягнення на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Одеській області суми неоплаченого судового збору в розмірі 908,00 гривень.

Керуючись ст. 5, 9, 19, 20, 72, 77, 90, 139, 194, 241, 242, 244, 245, 246, 250 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Владислава Олександровича Швеця, Департаменту патрульної поліції в особі Євгенія Олександровича Жукова про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення серії ГАБ №171865 від 08 жовтня 2021 року, складену інспектором Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Владиславом Олександровичем Швецем про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , яка передбачена ч. 2 ст. 44-3 КУпАП скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , яка передбачена ч. 2 ст. 44-3 КУпАП закрити, у зв`язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Владислава Олександровича Швеця, Департаменту патрульної поліції в особі Євгенія Олександровича Жукова відмовити.

Стягнути на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Одеській області суми неоплаченого судового збору в розмірі 908,00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

Повні відомості про учасників справи згідно ст. 246 ч. 5 п. 4 КАС України:

Позивач: ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП та паспортні дані відсутні.

Відповідач: інспектор Управління патрульної поліції в Одеській області Владислав Олександрович Швець місце роботи: 65114, місто Одеса, вул. Академіка Корольова, 5, інші відомості відсутні.

Відповідач: Департамент патрульної поліції місцезнаходження: 03048, місто Київ, вул. Федора Ернста, 3, код ЄДРОУ 40108646.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2021 року.

Суддя: І.В. Плавич