Справа № 640/1027/21
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 листопада 2021 року

Київ

справа №640/1027/21

адміністративне провадження № К/9901/16120/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів - Мартинюк Н. М., Соколова В. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2021 (суддя - Вовк П. В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 (колегія суддів у складі: Федотова І. В., Чаку Є. В., Єгорової Н. М.),

УСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гаспаряна Рафаеля Гагіковича про стягнення виконавчого збору від 23.09.2016, винесену у межах виконавчого провадження № 51257572.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю оскаржуваного рішення з огляду на скасування заочного рішення суду, на підставі якого було відкрите відповідне виконавче провадження. Крім того, позивач зазначає, що виконавчий збір стягується виключно з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом, чого в даному випадку не було, а отже, на думку позивача, і виконавчий збір не підлягає стягненню з нього як боржника у межах виконавчого провадження.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 01.02.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021, у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який був чинний на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та на момент винесення спірної постанови про стягнення виконавчого збору. Добровільне виконання боржником судового рішення у строк, встановлений статтею 25 Закону № 606-XIV, визнавалось підставою для звільнення його від сплати виконавчого збору та інших витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Дана норма була спрямована на стимулювання добровільного виконання рішень суду та підвищення ефективності виконавчого провадження. Разом з тим, невиконання боржником у встановлений строк виконавчого документу в добровільному порядку було підставою для примусового виконання такого документу, що, в свою чергу, тягло за собою застосування специфічних санкцій майнового характеру, а саме - стягнення виконавчого збору та інших витрат виконавчого провадження, як це передбачено вимогами Закону № 606-XIV. Крім того, суди зазначають, що Закон № 606-XIV у наведеній редакції встановлював обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одразу після завершення часу на добровільне виконання, тобто до вчинення виконавцем дій по його примусовому виконанню. Суди наголосили, що в редакції статті 28 Закону № 606-XIV чинній на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору, містилася імперативна норма, яка вказувала, що виконавчий збір стягується в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від фактично стягненої суми, як вважає позивач та як було передбачено нормами статті 27 в редакції Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII). Також суди зазначають, що Закон № 606-XIV (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) не ставить можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що посилання апелянта на той факт, що на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження № 60427889 від 28.10.2019 на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 23.09.2016 у виконавчому провадженні № 51257572 була чинна норма Закону № 1404-VIII (в редакції від 21.10.2019) не спростовує того, що у даному випадку, враховуючи спірну постанову про стягнення виконавчого збору від 23.09.2016, яка є предметом позову, застосуванню підлягають саме норми Закону № 606-XIV, які були чинні на момент прийняття спірної постанови.

05.05.2021 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021.

Підставою звернення з касаційною скаргою позивач зазначив пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України позивач звертає увагу на неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2021 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Мартинюк Н. М., Соколова В. М. для розгляду судової справи № 640/1027/21.

Ухвалою Верховного Суду від 24.05.2021 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021.

Зі змісту даної ухвали встановлено, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідач не реалізував процесуальне право подати відзив на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 22.11.2021 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд нагадує, що касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження позивач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19.

Так, у цій справі (№ 640/1027/21) суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі Закону № 606-XIV, який був чинний на момент винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.06.2016 та на момент винесення спірної постанови про стягнення виконавчого збору від 23.09.2016. Крім того, суди встановили, що Закон № 606-XIV у наведеній редакції встановлював обов`язок державного виконавця прийняти постанову про стягнення виконавчого збору одразу після завершення часу на добровільне виконання, тобто до вчинення виконавцем дій по його примусовому виконанню. Також суди наголосили, що в редакції статті 28 Закону № 606-XIV, чинній на час винесення постанови про стягнення виконавчого збору, містилася імперативна норма, яка вказувала, що виконавчий збір стягується в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від фактично стягненої суми, як вважає позивач та як було передбачено нормами статті 27 в редакції Закону № 1404-VIII. Водночас Закон № 606-XIV (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення 23.09.2016) не ставить можливість застосування санкцій у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу. З огляду на те, що позивачем оскаржувалася лише постанова про стягнення виконавчого збору від 23.09.2016, суди дійшли висновку про відсутність підстав для надання оцінки діям відповідача та нормативному застосуванню при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження № 60427889 від 28.10.2019 на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 23.09.2016 у виконавчому провадженні № 51257572. Крім того, враховуючи, що виконавче провадження № 51257572 було завершене на підставі заяви ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про повернення виконавчого документа відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа), а заочне рішення було скасоване після завершення виконавчого провадження № 51257572, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що вказані норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. З огляду на те, що позивачем оскаржується лише постанова про стягнення виконавчого збору від 23.09.2016 суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для надання оцінки діям відповідача та нормативному застосуванню при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження № 60427889 від 28.10.2019.

Що ж до постанов Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, то виконавчі провадження у цих справах були розпочаті на підставі Закону № 1404-VIII, який був чинний на момент винесення постанов про відкриття виконавчого провадження та на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, у справі № 2540/3203/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Крім того, суд зазначив, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Тобто, у справі № 2540/3203/18 Велика Палата Верховного Суду дала оцінку правовідносинам, які виникли у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування судами частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону.

При розгляді справи № 640/3430/19 Верховний Суд встановив, що спірна постанова про стягнення виконавчого збору (27.11.2018) була винесена до прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу (03.12.2018). Тобто державним виконавцем не дотримано порядку винесення постанови про стягнення виконавчого збору, що передбачений Законом №1404-VIII. Таким чином, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, проте вважав помилковим застосування до даних правовідносин правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, оскільки постанова про стягнення виконавчого збору в цій справі була прийнята до внесення змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

Також Верховний Суд доходить до висновку про неможливість застосування у цій справі позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 22.02.2021 у справі № 400/4023/19, відповідно до якої при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Принагідно додав також, що аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18.

Що ж стосується справи № 420/769/19, на яку також посилається позивач у своїй касаційній скарзі, то у зазначеній справі Верховний Суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та вважав помилковими мотиви, якими керувалися суди, відмовляючи у задоволенні позову. Суд зазначив, що підставою до задоволення позову в цій справі має бути необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 року, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.

Отже, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Верховний Суд резюмує, про помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.

Тобто, наведені скаржником постанови Верховного Суду ухвалена за інших фактичних обставин справи, що не дає підстави дійти висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах № 640/1027/21 та № 2540/3203/18, № 640/3430/19, № 400/4023/19, № 420/769/19 не є подібними, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах від 11.03.2020 у справі № 2540/3203/18, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19 не є релевантними до спірних правовідносин у справі № 640/1027/21 та, відповідно, не повинні були застосовуватися судами в оскаржуваних судових рішеннях.

З урахуванням цього Верховний Суд доходить висновку про безпідставність доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

В силу вимог пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, вказані обставини є підставою для закриття касаційного провадження судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 339, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження № К/9901/16120/21 у справі № 640/1027/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2021 у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

Н.М. Мартинюк

В.М. Соколов ,

Судді Верховного Суду