Справа № 540/5233/21
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/5233/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Морської Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Генічеської районної державної адміністрації про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач), через свого представника, звернулася до суду із адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Генічеської районної державної адміністрації (далі - відповідач) , у якому просить:

- визнати незаконними дії відповідача щодо відмови у прийнятті документів для встановлення ОСОБА_1 статусу особи, депортованої за національною ознакою та не подання заяви та документів до уповноваженого органу Національної соціальної служби для прийняття відповідного рішення;

- забов`язати відповідача направити заяву та подані документи ОСОБА_1 до відповідного уповноваженого органу Національної соціальної служби для прийняття рішення про надання статусу особи, депортованої за національною ознакою.

Ухвалою від 17.09.2021 відкрите спрощене провадження без виклику сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в. с-щі Баранча міста Кушви Свердловської області, РФ та є донькою ОСОБА_2 , 1927 року народження, яка була репресована у виді виселення по національній ознаці 27 червня 1944 року на підставі постанови ГОКО СРСР № 5984,рід 02 Червня 1944 року з с.Токмак Бахчисарайського району Кримської області на спецпоселення в с. Н-Бранча Кушвинського району Свердловської області, яке перебувало на обліку спецпоселення органів МВС СРСР. Позивачка отримала довідки від 03 лютого 2020 року № К25 та 25К-1, які підтверджують факт виселення її матері по національній ознаці в 1944 році. Вказані довідки видані Міністерством внутрішніх справ по Республіці Крим, яка є тимчасово окупованою територією України. З метою отримання статусу депортованої особи за національною ознакою позивачка звернулась до відповідача із заявою. 06 квітня 2021 року від УПСЗН Генічеської РДА позивачка отримала лист в якому зазначено, що вказані документи не можуть бути прийняті, оскільки документи видані окупованою владою.

Вважає відмову протиправною та просить задовольнити позов.

Відповідач надіслав відзив, у якому заперечив проти позову, мотивуючи тим, що 30.03.2021 року до Управління соціального захисту населення Генічеської районної державної адміністрації поштою надійшла заява від ОСОБА_1 про сприяння у видачі посвідчення депортованої особи. До заяви були надані копії документів згідно переліку, але були відсутні фотокартки. Стверджує, що у своїй заяві позивач не ставить питання про встановлення статусу особи, депортованої за національною ознакою.

Також до заяви ОСОБА_1 долучила копії довідок № К-25/1, та К-25 від 03.02.2020 року, видані Міністерством внутрішніх справ по Республіці Крим МВС Росії. У відповідності до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасовій окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь- який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків.

Вважає, що управління соціального захисту населення Генічеської РДА листом від 06 квітня 2021 року не відмовило ОСОБА_1 в прийомі документів, а надало роз`яснення щодо порядку звернення особи за встановленням статусу особи, депортованої за національною ознакою.

Із вказаних підстав просить суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в. с-щі Баранча міста Кушви Свердловської області, РФ.

Відповідно до довідки про реабілітацію від 03.02.2020 № К-25, виданої Міністерством внутрішніх справ по Республіці Крим МВД Росії, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в. с-щі Баранча міста Кушви Свердловської області, РСФСР. Відповідно до свідоцтва про народження (повторному) НОМЕР_1 , виданому 14.06.1979 року Баранчинською сел./радою м. Кушва, вона є донькою ОСОБА_2 , 1927 року народження, репресованої у виді виселення за національною ознакою 27 червня 1944 року з с.Токмак Бахчисарайського району Кримської області на спецпоселення в с. Н-Баранча Кушвинського району Свердловської області, яка перебувала на обліку спец поселення органів МВС СРСР до 08.02.1956 і реабілітована.

30.03.2021 позивачка звернулась до Управління соціального захисту населення Генічеської районної державної адміністрації із заявою, у якій просила: «… прошу Вас посприяти у видачі посвідчення депортованої особи на підставі документів, копії яких додаю…».

До заяви були додані копії свідоцтва про народження, паспорта, ідентифікаційного коду, довідок про реабілітацію, дві фотокартки.

Листом від 06.04.2021 № 10/04.13-1847 відповідач надіслав відповідь, у якій зазначив, що копії довідок від 03.02.2020 № К-25 та № К 25/1 не відповідають вимогам ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки видані органами, розміщеними на тимчасово окупованій території. Також повідомив про перелік документів, які необхідно додати до заяви, відповідно до Порядку надання та позбавлення статусу особи, депортованої за національною ознакою.

Не погодившись із такими діями відповідача, позивач звернулась до суду.

Надаючи оцінку позиціям сторін у справі, суд застосовує наступні правові норми.

Статус осіб, депортованих за національною ознакою, встановлює гарантії держави щодо відновлення їхніх прав, принципи державної політики та повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування щодо відновлення прав цих осіб встановлений Законом України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою» від 17 квітня 2014 року № 1223-VII (далі - Закон № 1223-VII).

Відповідно до ст.4 Закону № 1223-VII для цілей цього Закону депортованою особою визнається особа, яка набула громадянства України і належить до:

осіб кримськотатарського народу, представників інших національностей (громадян колишнього СРСР), які були насильницьки переселені за національною ознакою на спецпоселення згідно з рішенням органів державної влади колишнього СРСР або союзних республік з місць постійного проживання, що є територією сучасної України;

осіб (громадян колишнього СРСР), які були примусово направлені на спецпоселення до членів своїх сімей після закінчення військової служби, повернення з евакуації, відбуття примусових робіт, покарання тощо;

осіб (громадян колишнього СРСР), які на момент депортацій перебували за межами місць постійного проживання (на військовій службі, в евакуації, на примусових роботах, у місцях позбавлення волі тощо), але на яких згодом були поширені обмеження прав і свобод за національною ознакою, у тому числі заборона на повернення і проживання в місцях постійного проживання;

осіб, які народилися в сім`ях депортованих осіб до моменту їх повернення в місця постійного проживання, але не пізніше набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст.5 Закону № 1223-VII надання та позбавлення статусу депортованої особи здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері відновлення прав депортованих осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Факт депортації особи підтверджується відповідною довідкою або іншими документами, виданими компетентними органами України, інших держав - колишніх республік СРСР. У разі відсутності зазначених документів факт депортації особи встановлюється в судовому порядку за заявою заінтересованої особи. Підготовка документів, необхідних для встановлення факту депортації особи, покладається на уповноважений орган. У разі наявності в особи необхідних документів для встановлення факту депортації вона подає їх до уповноваженого органу разом із заявою.

Процедура надання та позбавлення статусу особи, депортованої за національною ознакою, особам, передбачена частиною першою статті 4 Закону України "Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою", визначена Порядком надання та позбавлення статусу особи, депортованої за національною ознакою, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 року № 643 (далі - Порядок)

Уповноваженим органом, на який покладається підготовка документів, необхідних для отримання статусу особи, депортованої за національною ознакою, є районна, районна у м. Києві держадміністрація, виконавчий орган міської ради міста обласного значення, районної у місті ради (у разі її утворення) (далі - уповноважений орган) (ч. 2 Порядку).

Відповідно до ч. 3 Порядку для отримання статусу особи, депортованої за національною ознакою, особа, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, або її законний представник подає за місцем проживання чи місцем перебування такої особи до уповноваженого органу заяву про надання зазначеного статусу.

До заяви додаються:

копії сторінок паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, які містять прізвище, ім`я, по батькові, відомості про місце проживання;

копії паспорта громадянина України та довідки про реєстрацію місця проживання (для осіб, які мають паспорт у формі картки);

дві фотокартки розміром 3 х 4 сантиметри;

копії інших документів, що підтверджують належність до числа осіб, депортованих за національною ознакою (із пред`явленням оригіналу). Такими документами можуть бути:

архівна довідка щодо примусового виселення особи до спецпоселення на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік;

довідка про реабілітацію жертви політичних репресій;

довідка про строки перебування під наглядом з обмеженням прав і свобод на території спецпоселень;

довідка про те, що особу взято на облік як раніше депортовану з Криму особу або як нащадка такої особи.

У разі подання заяв особами, які народилися в сім`ях осіб, депортованих за національною ознакою, додатково подаються:

документи, що підтверджують факт установлення родинних відносин з особою, депортованою за національною ознакою;

документи, що підтверджують факт народження у сім`ях депортованих осіб до моменту їх повернення в місця постійного проживання, але не пізніше набрання чинності Законом України "Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою".

Посадова особа перед реєстрацією заяви проводить співбесіду з особою, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, або її законним представником та заповнює облікову картку особи, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, за формою, затвердженою Мінсоцполітики. Після проведення співбесіди особа, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, або її законний представник ознайомлюється з обліковою карткою та підписує її (ч. 5 Порядку).

Заява реєструється у відповідному журналі за формою, затвердженою Мінсоцполітики (ч. 6 Порядку).

Уповноважений орган протягом одного місяця з дня реєстрації заяви особи, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, подає Нацсоцслужбі копії заяви та відповідних документів для розгляду та прийняття відповідного рішення (ч. 7 Порядку).

Із наведеного слідує, що законодавець визначив чіткий порядок подання документів для особи, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, який включає перелік документів то спосіб їх подання - особисто або через представника для проведення співбесіди та оформлення і підписання облікової картки особи, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Суд відмічає, що позивачка не надала суду жодного доказу дотримання такого порядку подання документів.

Крім того, суд погоджується із відповідачем, що його лист від 06.04.2021 № 10/04.13-1847 не містить відмови позивачу у прийнятті документів, а лише роз`яснює порядок звернення для отримання статусу особи, депортованою за національною ознакою.

Разом із тим, суд не погоджується із наведеним відповідачем у листі від 06.04.2021 № 10/04.13-1847 посиланням на невідповідність копій довідок від 03.02.2020 № К-25 та № К 25/1 вимогам ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з огляду на наступне.

Статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, особливий правовий режим на цій території, особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб визначає та встановлює Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 року № 1207-VII (далі Закон № 1207-VII).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (ч. 2 ст. 9 Закону № 1207-VII).

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків (ч. 3 ст. 9 Закону № 1207-УІІ).

Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України (ч. 4 ст. 9 Закону № 1207-VII).

Враховуючи наведені обставини позивачка не може підтвердити в інший спосіб, ні надання вище вказаних довідок, той факт, що вона є членом сім`ї особи, депортованої за національною ознакою, відтак прийняття таких документів має здійснюватись на підставі ч. 4 ст. 9 Закону № 1207-VII як виключно з метою захисту прав і свобод громадян України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява позивачки подана до Управління соціального захисту населення Генічеської районної державної адміністрації не може бути не прийнята у зв`язку із поданням довідок, виданих органами, створеними на окупованій території України. Проте, враховуючи, що позивачкою до заяви не були надані усі необхідні документи та не подана заява особисто або через представника, що є необхідним у розумінні норми ч. 3 Порядку, отже позивачем не дотримано вищезазначеного Порядку.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про те, що за відсутності всіх необхідних документів та відсутності особисто позивачки або її представника, відповідач не мав можливості розглянути її по суті та прийняти законне та обґрунтоване рішення.

У свою чергу, вказане не позбавляє позивачку права на отримання відповідного статусу у разі звернення до Управління соціального захисту населення Генічеської районної державної адміністрації з дотриманням вимог ч. 3 Порядку.

Також суд наголошує, що відповідач не вчиняв дій щодо відмови у прийнятті документів, відтак відсутнє порушене право позивачки, відновити яке вона просить.

Спірним листом відповідач роз`яснив порядок звернення особи для отримання відповідного статусу.

Надаючи оцінку наявності порушеного права позивача, суд також зазначає.

Частиною другою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні та конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджують позивачі, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їхнє порушення.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні позову.

За правилами статті 139 КАС України, у разі відмови позивачу у задоволенні позову, судові витрати на його користь стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.М. Морська

кат. 112030000