Справа № 640/31046/20
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Беспалова О.О. та Черпіцької Л.Т.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2020 року позивач - громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України №194-20 від 01 червня 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 серпня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач - громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

15 листопада 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 46524, від Державної міграційної служби України до суду апеляційної інстанції надійшов відзив, відповідно до змісту якого відповідач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, наголошує, що системне порушення прав позивача у Казахстані не відбувалось, реальної загрози його ув`язнення з політичних причин на території Казахстану на цей час не існує.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України №194-20 від 01 червня 2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято компетентним органом на підставі та в межах норм чинного законодавства, виходячи з відсутності у позивача об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань щодо існування загрози його життю, безпеці чи свободі на батьківщині, що виключає можливість скасування спірного рішення.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Уральськ, Республіки Казахстан, і є громадянином Казахстану, національність - росіянин, віросповідання - атеїст. Прибув в Україну 13 лютого 2019 року з метою зустрітися з друзями.

Громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 07 травня 2019 року звернувся до ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до матеріалів особової справи в заяві-анкеті позивач вказав, що йому загрожує переслідування з боку правоохоронних органів Казахстану через його політичні погляди. На уточнюючі питання з цього приводу, які саме його політичні погляди, позивач зазначив, що приймає активну участь у діяльності загальногромадського руху «Демократичний вибір Казахстану».

Рішенням Державної міграційної служби України від 01 червня 2020 року №194-20 відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмову було вмотивовано необґрунтованістю поданої заяви та підтримано висновок ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 28 квітня 2020 року (справа №2019KV0087). Також в рішенні ДМС України від 01 червня 2020 року №194-20 зазначено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні. Вважаючи рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984 р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987 р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.1951 р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, що передбачено частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приписами частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11 та 12 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду, що визначено частиною 2 статі 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається зі змісту рішення Державної міграційної служби, підставою для відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугували положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме було встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, відповідно до матеріалів особової справи позивача, протоколів співбесіди, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Казахстану, уродженець м. Уральськ. За національністю - росіянин, за віросповіданням - атеїст.

Родичі, які проживають на території Казахстану: мати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сестра - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , брат - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач має незакінчену середню освіту. Повідомив, що з 13 років працював сезонно вантажником.

У релігійних та військових організаціях не перебував.

До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були би пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо - позивач причетний не був. До кримінальної відповідальності раніше не притягався.

13 лютого 2019 року позивач законно прибув з Казахстану до України, на підставі дійсного паспорту. Зі слів позивача, він прибув до України автостопом через Російську Федерацію на запрошення ОСОБА_5 .

Зі слів позивача, у Казахстані він займався політичною діяльністю: наприкінці 2018 року він через YouTube дізнався про рух ДВК, та через деякий час, на початку 2019 року записав та виклав своє відео-звернення в YouTube, через що з ним декілька разів проводились бесіди зі сторони владних структур Казахстану.

У своїй заяві та під час співбесід (протоколи від 15 травня 2019 року та 15 липня 2019 року) позивач зазначив, що не може повернутись до країни своєї громадянської належності через політичні мотиви: «Я є активнім членом політичного руху ДВК... піддавався переслідуванням з боку поліції, спецслужб, прокуратури та відділу внутрішньої політики Західно- Казахстанської області... Через мою діяльність мене неодноразово відвозили на допити, погрожували відкриттям кримінальної справи і немалим строком за відмову співпрацювати... У випадку мого повернення мені загрожує арешт з наступним кримінальним покаранням».

Слід зазначити, що матеріали щодо інформації по країні походження підтверджують факт існування опозиційного руху ДВК у Казахстані:

«Заява про організацію загальногромадянського руху «Демократичний Вибір Казахстану» (Публікація містить політичну заяву та програмні цілі зазначеного руху)

Публікація Прокуратури Казахстану про визнання руху ДВК екстремістським

Висвітлення різних аспектів діяльності ДВК та реакції влади Казахстану на цю діяльність.»

Зазначені та інші чисельні інформаційні джерела, доступні у мережі Інтернет, підтверджують інформацію про існування громадського руху «Демократичний вибір Казахстану».

Позивач також надав різноманітні матеріали, які вказують на його участь у акціях опозиційного характеру, спрямованих проти влади Казахстану - як до його виїзду з Казахстану, так і під час перебування в Україні. Зокрема, у справі міститься диск із записом, який викладений за посиланням на веб-сторінку каналу YouTube (ІНФОРМАЦІЯ_6), на якій розміщено зняте ним відео «ІНФОРМАЦІЯ_7» від ІНФОРМАЦІЯ_8.

Зазначене вказує на те, що позивач дійсно підтримує позиції руху ДВК проти влади Казахстану, що не заперечується відповідачем. При цьому позивач використовує всі наявні можливості - записує та викладає свої відео звернення з використанням Інтернету. Вказане дозволяє дійти висновку, що твердження позивача про те, що він є активістом опозиційного ДВК - є правдоподібними.

Разом з тим, під час співбесіди (протокол від 15 липня 2019 року) позивач зазначив, що він прихильник та активіст ДВК. Після того, як в нього почалися проблеми в Казахстані він зв`язався із штабом ДВК, а саме з ОСОБА_5 , яка йому запропонувала приїхати до Києва.

Проте, 15 травня 2019 року на співбесіді повідомив, що лідер ДВК ОСОБА_8 матеріально утримує позивача, вказав що ОСОБА_8 знаходиться у Франції.

У подальшому, 15 липня 2019 року на співбесіді зазначив, що ОСОБА_8 винаймає квартиру в м. Києві позивачеві та він отримує кошти у розмірі 13 тис. грн. за роботу в штабі ДВК, займаючись координацією активістів.

Під час співбесід позивач розповів, що виїхав з Казахстану через те, що його декілька разів затримували працівники поліції та проводили з ним співбесіду працівники відділу внутрішньої безпеки, які пропонували йому записати відео звернення на підтримку діючого політичного режиму. Крім того, при співбесідах йому пропонувалось знайти постійну роботу, у зв`язку з тим, що позивач ніде офіційно не працював, не маючи постійних джерел доходу.

У той же час, під час співбесіди від 15 липня 2019 року позивач зазначив, що він виїхав з країни не через проблеми, які виникли на той час, зокрема, позивач вказав: «Бажання покинути країну у мене з дитинства. Я виїжджав жити до РФ... мені не сподобались умови праці, керівництво, колеги, заробітна плата... повернувся до Казахстану та чекав вдалої пропозиції знову виїхати з країни, оскільки мав бажання це зробити», «... мені запропонували виїхати до України».

За приписами статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Колегія суддів звертає увагу, що жодних доказів на підтвердження факту переслідування або отримання погроз з боку органів влади Республіки Казахстан саме щодо позивача, останній не надавав.

Згідно з «Керівництвом по процедурі і критеріям вивчення статусу біженця» УВКБ ООН від 1992 року, глава ІІ, п. 56, переслідування слід відрізняти від покарань за звичайні порушення закону відповідно до звичайного права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець, це не особа, що переховується від покарання.

Варто наголосити, що виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

З матеріалів справи вбачається, що органами ДМС України вчинювалися необхідні дії для встановлення усіх дійсних обставин у справі, зокрема, щодо встановлення реальних обставин справ у Республіці Казахстан.

Так, з ІКП вбачається, що «Рік після заборони. Кого і як переслідували за «причетність» до ДВК». Дата: 13.03.2019: « 13.03.2018 в Казахстані заборонили діяльність незареєстрованого руху, яке створив опальний екс-банкір і опонент Астани ОСОБА_8 . За минулий рік до кримінальної відповідальності за звинуваченням в «причетності» до цього руху залучили кількох людей, принаймні двоє з них отримали реальні тюремні терміни».

«У Казахстані заарештовано три учасники забороненого в країні руху "Демократичний вибір Казахстану" (ДВК). Суд в Нур-Султана прийняв рішення про запобіжний захід у рамках кримінального розслідування про участь цих осіб в діяльності екстремістської організації, повідомила в п`ятницю, 5 липня, прес-служба столичного департаменту поліції».

21.02.2020 року «Генпрокуратура Казахстану попереджає громадян про відповідальність за участь в «незаконних зборах».

Напередодні можливих мітингів 22 лютого прокуратура Казахстану за традицією виступила із заявою про те, що казахам не варто виходити на мітинги. Заява прокуратури вийшла після серій арештів прихильників «Демократичного вибору Казахстану» (ДВК). Деякі активісти за рішенням адміністративного суду отримали від п`яти до 15 діб арешту (станом на 18 лютого, заарештовано близько 20 осіб).

Визнана казахстанським судом «екстремістською» організація ДВК в прийнятій в 2019 Європарламентом резолюції названа «мирним опозиційним рухом». Раніше прихильників руху ДВК неодноразово затримували напередодні несанкціонованих владою мітингів».

З наведеної інформації вбачається, що незважаючи на активність ДВК у соцмережах, жодний активіст або особа, яка підтримує ДВК не були ув`язнені.

Викладене вище вказує на те, що системне порушення прав позивача у Казахстані не відбувалось та реальної загрози його ув`язнення з політичних причин на території Казахстану на цей час не існує.

Виходячи з вищезазначеного, а також зважаючи на інші обставини та ІКП, слід вважати, що системних порушень прав позивача з боку державних органів Казахстану, а також небезпеки для нього через дії цих органів, не було, а його виїзд з країни походження був продиктований прагненням знайти кращі умови для проживання.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: О.О.Беспалов

Л.Т.Черпіцька

Повний текст виготовлено 23 листопада 2021 року.