Справа № 320/11953/21
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

15 листопада 2021 року м. Київ № 320/11953/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лиска І.Г., розглянувши позовну заяву громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області в особі Бородянського районного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області в особі Бородянського районного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 04.10.2021 дану позовну заяву залишено без руху через її невідповідність вимогам статті 160, 161 КАС України. Позивачу надано строк, протягом десяти днів з моменту отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків та запропоновано усунути недоліки позовної заяви, шляхом подання до суду: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з належним обґрунтуванням щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду або вказати інші підстави для поновлення строку, а також вказавши коли саме позивач дізналась про порушення своїх прав, у зв`язку з яких причин позивач у період з 13.08.2018 по 27.08.2021 не укладала договір про надання правової допомоги з метою встановлення порушених прав позивача, а звернулась до свого адвоката тільки 27.08.2021; оригіналу платіжного документу, що свідчить про сплату судового збору у розмірі 908 грн. за належними реквізитами та вірно вказавши призначення платежу.

Дану ухвалу позивачем отримано 27.10.2021 та 08.11.2021 до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви в додатках якої надано заяву про поновлення строку звернення до суду та квитанцію про сплату судового збору в сумі 908,00 грн..

В заяві про поновлення строку звернення до суду представник позивача зазначив, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 22.12.2018 року позивачка не отримувала та не могла знати про його прийняття. 27.08.2021 між позивачкою та адвокатом укладено договір про надання правової допомоги № 06, який укласти раніше у позивачки не було можливості у зв`язку з сімейними обставинами. У відповідь на запит адвоката до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 16.09.2021 отримано матеріали щодо скасування дозволу на імміграцію позивача. Тому, лише після опрацювання матеріалів відповіді на вищезазначений запит стало відомо які саме обставини вважались підставою для прийняття рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні, що дало можливість звернутись до суду з позовом про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Представник позивача стверджує, що позивач з об`єктивних причин не мала можливості звернутися до суду в належний шестимісячний строк. Навести фактичні докази позивач не в змозі, але ж відсутність таких доказів не може ставити в залежність реалізацію його права на справедливий судовий захист, що гарантується Конституцією України та Конвенцією про основоположні права людини від 1951 року. Також представник позивача зазначив, що строк для звернення до адміністративного суду для позивача не сплив, оскільки фактично позивач дізнався про скасування дозволу на імміграцію 16.09.2021 року, а не 11.08.2020, як було помилково зазначено у позовній заяві. Просив дату 11.08.2020 року, яка вказана у позовній заяві вважати опискою, фактичною датою коли позивач дізнався про скасування дозволу на імміграцію вважати 16.09.2021 року (отримано відповідь на адвокатський запит за № 8010.6.1-40735/80.2-21 від 09.09.2021).

Розглянувши дану заяву суд зазначає наступне.

Так, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (рішення Європейського суду з прав людини у справі Олександр Шевченко проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

За висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 7 вересня 1999 року у справі "Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Аналогічну правову позицію щодо необхідності дослідження дотримання строку звернення до суду викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 813/1897/17.

Суд зазначає, що початок перебігу строку у процесуальному законі визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатись», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду.

При визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. При цьому позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом 10-ти днів від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів

Поважними за змістом вказаної норми визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, суд виходить з оцінки та аналізу всіх обстав наявних у матеріалах позовної заяви, із того чи мав заявник за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, справи Девеер проти Бельгії рішення від 27.02.1980, Голдер проти Сполученого Королівства рішення від 21.02.1975).

Суд звертає увагу на те, що ні позивачем, а ні представником позивача не наведено об`єктивних причин не можливості звернутися до суду в належний шестимісячний строк. Крім того, не надано належного обґрунтування сімейних обставин через які позивач не мала можливостей раніше, а саме до 27.08.2021 укласти договір з адвокатом про надання правової допомоги.

Таким чином суд не бере до уваги посилання представника позивача на наведені вище причини неможливості своєчасно, у строк визначений чинним законодавством, подати дану позовну заяву.

Також суд звертає увагу на той факт, що ні в позовній заяві, а ні в заяві про поновлення строку звернення до суду позивачем не надано належного обгрунтування щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду або інших підстав.

Отже, суддя вважає, що причини пропуску процесуального строку для звернення до адміністративного суду які наведені в заяві про поновлення строку звернення до суду не є поважними, є не обґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.

Таким чином, суд констатує відсутність поважних, об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, а тому суд дійшов висновку, що позивач пропустив шестимісячний строк для звернення до суду з позовною заявою, передбачений Кодексом адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі №357/6560/17.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 35 рішення у справі "Плахтєєв та Плахтєєва проти України" від 12.03.2009 (Заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом (див. рішення у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія A, N 18, сс. 17-18, пп. 35-36). Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб (див. рішення у справі "Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства" (Stubbings and Others v. the United Kingdom) від 22 жовтня 1996 року, Reports 1996-IV, с. 1502-3, пп. 51-52; і у справі "Толстой Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, серія A, N 316-B, сс. 80-81, пп. 62-67). Якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія A, N 93, сс. 24-25, п. 57).

У пункті 31 рішення у справі "Наталія Михайленко проти України" від 30.05.2013 (Заява № 49069/11) Європейський суд з прав людини також зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі Ешингдейн проти Сполученого Королівства (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, Договірна держава користується певною свободою розсуду.

Отже, передбачені КАС України положення про строк звернення до суду та наслідки його пропущення є законодавчо закріпленим процесуальним обмеженням, встановленим державою з метою регулювання процедурних питань.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що викладені позивачем в обґрунтування заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та в позовній заяві обставини не є поважними.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Судом встановлено, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали їй звернутись з даним позовом до суду у межах строків, встановлених законом, заява про поновлення строку звернення до суду належним чином не обґрунтована, а судом з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не встановлено підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, отже, суд дійшов висновку, що позивачем порушено строк на звернення до адміністративного суду.

Таким чином, на виконання ухвали суду від 04.10.2021 позивачем не надано до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з належним обґрунтуванням щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду або інших підстав для поновлення строку. Тому суддя вважає встановленим той факт, що позивач в установлений 10-ти денний строк з моменту отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 04.10.2021 недоліки позовної заяви, яку судом залишено без руху не усунув. Отже, вимоги ухвали суду від 04.10.2021 не виконано, недоліки позовної заяви, яку залишено без руху - не усунуто.

Крім того, суд звертає увагу, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 04.10.2021, як і в ч.2 ст.169 КАС України (у ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху) позивачу встановлено 10-й строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали. Як вбачається з заяви про усунення недоліків позовної заяви, ухвалу про залишення позовної заяви без руху від 04.10.2021 отримано 27.10.2021, що зазначено представником позивача в даній заяві. Проте, заяви про усунення недоліків позовної заяви представником позивача подано до суду особисто 08.11.2021, тобто з пропуском 10-го терміну, який був визначений в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 04.10.2021, оскільки 10-й день припадає на 05.11.2021 (п`ятниця).

Згідно з приписами ч.2 ст.44 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Тому, добросовісність вимагає здійснення процесуальних прав лише з метою, з якою їх було надано. Частиною 3 статті 9 КАС України, передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху. Водночас, повернення позовної заяви згідно з ч. 8 ст. 169 КАС України не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Керуючись статтями 9, 44, 169, 171, 243, 248 КАС України, суддя,

у х в а л и в:

1. Позовну заяву громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області в особі Бородянського районного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, - повернути позивачеві.

2. Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

3. Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Лиска І.Г.