Справа № 500/2891/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 500/2891/20 пров. № А/857/20378/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

з участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року, ухвалене суддею Баранюком А.З. у м. Тернополі о 15 год. 12 хв. у справі № 500/2891/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції у Тернопільській області про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати протиправним і скасувати наказ Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 21.07.2020 року № 141-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати поновити на посаді головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього водного середовища Тернопільської області;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно написав заяву про звільнення за власним бажання, доказів протилежного не надав, а тому, відповідач правомірно звільнив позивача із займаної посади.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позову.

Таку позицію обґрунтовує тим, що заяву про звільнення позивач написав під психологічним тиском; наказ про звільнення відповідач позивачу не надіслав і з таким не ознайомив; позивач не мав наміру звільнятися, через що написав заяву про скасування наказу про звільнення; на момент звільнення позивач був тимчасово непрацездатний, про що свідчить листок непрацездатності медичного закладу.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 з 11.09.2018 року працював на посаді головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) земельних ресурсів, надр, поводження з відходами та іншими небезпечними хімічними речовинами - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області.

15.06.2020 року позивач подав заяву про переведення на посаду головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів.

На підставі наказу Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 16.06.2020 року, позивач переведений на посаду головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області з 16.06.2020 року.

25.06.2020 року позивач подав заяву щодо надання щорічної основної відпустки тривалістю 30 (тридцять) календарних днів з 26.06.2020 року.

На підставі наказу Державної екологічної інспекції у Тернопільській області від 25.06.2020 року, позивачу надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 30 (тридцять) календарних днів.

13 липня 2020 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням з 27 липня 2020 року.

З 21 липня 2020 року по 07 серпня 2020 року позивач був тимчасово непрацездатний через хворобу

На підставі наказу Державної екологічної інспекції у Тернопільській області № 141-о від 21.07.2020 року позивач звільнений з 27.07.2020 року з посади головного спеціаліста відділу державного екологічного нагляду (контролю) водних ресурсів, державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу».

10 серпня 2020 року позивач звернувся до відповідача із листом, яким повідомив про те, що захворів під час відпустки, про що повідомив відділ кадрів. Також вказав, що був тимчасово непрацездатний до 07 серпня 2020 року, а тому просив продовжити відпустку.

Листом від 13 серпня 2020 року відповідач повідомив позивача про виявлені розбіжності у листку непрацездатності. Позивачу було запропоновано прибути та забрати листок непрацездатності для належного оформлення.

В подальшому позивач звернувся до відповідача з заявою від 20.08.2020 року про скасування наказу про звільнення.

Листом від 31.08.2019 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для скасування наказу від 21.07.2020 року № 141-о.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу», державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

За змістом статті 86 Закону України «Про державну службу», державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Згідно з частиною 3 статті 5 вказаного Закону, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмового за два тижні.

Частиною 2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розвірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошеного іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Отже, звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 Кодексу Законів про працю України проводиться з ініціативи працівника, який подає заяву про звільнення за власним бажанням, та у будь який момент, до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви, може її відкликати.

При цьому, нормами законодавства, чинними на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено право роботодавця приймати рішення про звільнення такого працівника до закінчення вказаного двотижневого строку.

Апеляційний суд встановив те, що позивач особисто подав заяву про звільнення 13 липня 2020 року. На цій заяві начальник відділу кадрів відповідача проставив резолюцію.

Заява позивача про звільнення містить дату написання - 13 липня 2020 року, містить підпис позивача та вказівку на дату, з якої позивач просить розірвати трудовий договір, а саме: 27 липня 2020 року, тобто після спливу 14 календарних днів з дати написання заяви.

Будь яких доказів того, що заява про звільнення написана не позивачем, а також того, що таку заяву подав не позивач, а стороння особа, апеляційний суд не здобув, а тому приходить до переконання в тому, що твердження позивача про те, що він не подавав заяви про звільнення 13 липня 2021 року є безпідставними.

Підтвердженням цього висновку є також та обставина, що позивач стверджує про написання та подання заяви про звільнення під примусом.

Щодо доводів позивача про вчинення на нього психологічного тиску під час написання заяви про звільнення, суд зазначає, що під психічним примусом слід розуміти вплив на волю особи різними способами (словами, діями, тощо), щоб примусити її вчинити певні дії. За психічного примусу особа завжди зберігає свободу вибору. При цьому кінцева мета, а саме вчинення особою певної дії чи утримання від вчинення якоїсь дії, досягається шляхом роз`яснення особі, яку примушують, або в іншій спосіб доведення до відома такої особи можливості настання негативних для неї наслідків у разі, якщо така особа не вчинить того діяння, яке від неї вимагається.

Водночас, позивач не надав жодних доказів, які підтверджують застосування до позивача психологічного чи будь-якого іншого примусу до написання заяви про звільнення з роботи (посади).

Тому, апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що до нього застосовано психологічний тиск з метою примусити написати заяву про звільнення.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що після подання заяви про звільнення, заяви про її відкликання протягом 14 днів позивач не подав, а 27 липня 2020 року (у день звільнення) позивач був відсутній на робочому місці.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що у день звільнення 27 липня 2020 року він захворів та був тимчасово непрацездатний, а тому відповідач протиправно звільнив його у цей день з роботи (посади), апеляційний суд зазначає, що, по-перше у матеріалах справи відсутня інформація про те, що позивач попередив роботодавця про тимчасову непрацездатність, по-друге Кодекс Законів про працю України не забороняє звільнення працівника з ініціативи працівника у період тимчасової непрацездатності.

Враховуючи наведені вище міркування, апеляційний суд вважає, що відповідач правомірно звільнив позивача з роботи, а тому суд першої інстанції правильно вирішив спір, відмовивши у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року в справі № 500/2891/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повний текст постанови складений 24.11.2021 року