Справа № 400/3286/21
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 р. Справа № 400/3286/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачів:1. Державної податкової служби України, Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, 2. Головного управління ДПС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, 3. Головного управління ДПС у Миколаївській області вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ,
про:визнання незаконними рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної податкової служби України (далі ДПС України, відповідач 1), за участь третьої особи Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якому просить суд:

- визнати незаконними рішення щодо видання Наказу № 65-0 Голови комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Миколаївській області від 02.04.2021 року про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління електронних сервісів Головного управління ДПС у Миколаївській області;

- зобов`язати Державну податкову службу України перевести ОСОБА_1 на посаду начальника управління електронних сервісів Головного Управління ДПС у Миколаївській області (як відокремленого підрозділу ДПС) з 03.04.2021 року, так як чисельність штату не зменшилась;

- зобов`язати Державну податкову службу України виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 03.04.2021 року по день фактичного переведення на посаду із розрахунку середньомісячної суми заробітної плати в сумі 28409,10 грн.

Ухвалою від 01.06.2021 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що наказом ГУ ДПС у Миколаївській області від 02.04.2021 року № 65-о прийнято рішення про припинення її державної служби та звільнення з посади першим робочим днем після закінчення відпустки 02.04.2021 року. Позивач вважає вказаний наказ протиправними та такими що підлягає скасуванню, оскільки після попередження про звільнення їй безпідставно відмовлено у переведенні до нового органу та не запропоновано жодної посади при наявності вакантних посад.

15.06.2021 року від Головного управління ДПС у Миколаївській області надійшов відзив, в якому контролюючий орган підтримав вимоги позивача у повному обсязі.

22.06.2021 року від ДПС України надійшов відзив, в якому відповідач 1 звернув увагу на те, що належним відповідачем у справі є Головне управління ДПС у Миколаївській області та просив у задоволенні вимог позивача відмовити.

Заперечуючи проти вимог позивача ДПС України зазначило, що законодавством визначений чіткий і вичерпний перелік підстав для звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення. Однією з таких підстав є ліквідація державного органу. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може, однак не зобов`язаний пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби (за наявності).

Прийняття рішення про доцільність/недоцільність пропонування державному службовцю будь-якої вакантної посади у державному органі є дискреційним повноваженням керівника державної служби (суб`єкта призначення). Адміністративний суд лише вправі перевірити законність дій відповідача, однак не може підміняти орган державної влади і перебирати на себе повноваження з вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.

Посада, з якої звільнено позивача, не належить до посад державної служби, призначення та переведення на які здійснюється Головою ДПС.

Ухвалою від 05.07.2021 року суд залучив в якості другого відповідача у справі Головне управління ДПС у Миколаївській області () (далі відповідач 2, ГУ ДПС).

21.07.2021 року від ГУ ДПС надійшов відзив, в якову відповідач 2 у задоволенні позову просив відмовити. Свій відзив ГУ ДПС обґрунтовує наступним:

Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону № 889 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення, зокрема, на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у письмовій формі не пізніше ніж за ЗО календарних днів.

При цьому не застосовуються положення частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) звільнення допускається якщо не можливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Тобто, немає обов`язку у роботодавця переводити працівника на іншу роботу.

Також не застосовуються положення ч. 2 ст. 49-2 КЗпП переважне право залишення на роботі.

Державному службовцю можуть запропонувати будь-яку іншу вакантну посаду держслужби в тому самому державному органі за наявності.

Тобто, пропозиція державному службовцю вакантної посади є правом суб`єкта призначення (керівника державної служби), а не обов`язком, про це зазначено також в Роз`ясненнях Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 №86 р/з «Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначень (ст. 87 Закону № 889).

Аналіз наведених вище положень ст. 87 Закону № 889 в редакції до та після 25.09.2019 року, а також положень ст.ст. 40 та 49-2 КЗпП свідчить про те, що внаслідок набрання чинності змін, внесених Законом України від 19.09.2019 року № 117-1Х «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», відбулась суттєва зміна правового регулювання процедури припинення державної служби внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців.

Суть таких змін полягає в тому, що починаючи з 25.09.2019 року для припинення державної служби внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації або реорганізації державного органу роботодавець (суб`єкт призначення або керівник державної служби) вже не зобов`язаний пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі».

Зазначені висновки містяться у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2020 року у справі № 400/1849/20.

Відповідач 2 звернув увагу, що відповідно до ч. 5 ст. 87 Закону № 889, наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця може бути виданий у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Ухвалою від 07.10.2021 року суд змінив статус третьої особи Головного управління ДПС у Миколаївській області () на відповідача.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Наказом ГУ ДПС у Миколаївській області від 13.01.2021 року було вирішено припинити державну службу позивача та звільнити її першим робочим днем після закінчення відпустки 01.02.2021 року з посади начальника управління електронних сервісів Головного управління ДПС у Миколаївській області.

Як вбачається з відзиву ДПС, у період з 11.01.2021 року по 02.04.2021 року позивач перебувала на лікарняних та у відпустках.

Наказом Голови комісії з ліквідації ГУ ДПС у Миколаївській області прийнято наказ від 02.04.2021 року № 65-0 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 02 квітня 2021 року», припинено державну службу та звільнено позивача з посади начальника управління електронних сервісів ГУ ДПС у Миколаївській області ().

Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить з наступного:

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом № 889.

Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 5 Закону № 889 відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави припинення державної служби визначені ст. 83 Закону № 889.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889 державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

За змістом п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889 підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Частиною 3 ст. 87 Закону № 889 встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому, не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме відзиву відповідача 2, позивача про звільнення повідомлено 14.12.2020 року. Наказом від 02.04.2021 року № 65-о позивача звільнено з посади з виплатою вихідної допомоги відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону № 889.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Частиною 3 ст. 81 Цивільного кодексу України передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 року № 3166-VI (далі Закон № 3166).

Частиною 1 ст. 5 Закону № 3166 передбачено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Президентом України за поданням Прем`єр-міністра України.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону № 889 міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України (ч. 7 ст. 5 Закону № 889).

Указом Президента України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується. Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України (ч.ч. 8, 9 ст. 5 Закону № 3166).

Із аналізу наведених вище норм Цивільного кодексу України та Закону № 3166 слідує, що порядок створення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права.

Частиною 1 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Ліквідація це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються.

Отже, ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Зокрема, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведене обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Таким чином, для вирішення питання про те, що саме мало місце ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема, на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Якщо внаслідок ліквідації державного органу його функції були передані іншому чи новоутвореному державному органу, то в такому випадку має місце не ліквідація, а реорганізація державного органу.

Так, 30.09.2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» (далі Постанова № 893), якою ліквідував як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком та установив, що права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

До Переліку територіальних органів ДПС, що ліквідуються, згідно із Додатком до Постанови № 893 включене, зокрема, Головне управління ДПС у Миколаївській області.

На виконання Постанови № 893, Державна податкова служба України 08.10.2020 року видала наказ № 556, яким ліквідувала як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1. За змістом Додатку № 1 до наказу ліквідоване Головне управління ДПС у Миколаївській області.

На даний час Головне управління ДПС у Миколаївській області () перебуває у стані припинення.

Наказом ДПС України від 30.09.2020 року № 529 утворено як відокремлені підрозділи ДПС України територіальні органи за переліком згідно з додатком, до якого, зокрема, включено Головне управління ДПС у Миколаївській області.

Як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, було проведено державну реєстрацію створення Головного управління ДПС у Миколаївській області як відокремленого підрозділу юридичної особи ДПС України, із присвоєнням коду .

Згідно Положення про Головне управління ДПС у Миколаївській області, затвердженого наказом Державної податкової служби № 643 від 12.11.2020 року, Головне управління ДПС у Миколаївській області є територіальним органом, утвореним на праві відокремленого підрозділу Державної податкової служби України та є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Миколаївській області ().

Наказом ДПС України від 24.12.2020р. № 755 розпочато з 01.01.2021 року здійснення територіальними органами ДПС України, утвореними як її відокремлені підрозділи, повноважень і функцій територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 Постанови № 893.

Таким чином, із наведених вище положень Закону України «Про центральні органи влади» від 17.03.2011 року № 3166-VI та Постанови № 893 слідує, що у даному випадку фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація державного органу, внаслідок якої створене Головне управління ДПС у Миколаївській області як відокремлений підрозділ юридичної особи ДПС України (), яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ліквідованої юридичної особи Головного управління ДПС у Миколаївській області ().

Беручи до уваги ту обставину, що Постановою № 893 Кабінет Міністрів України визначив, що всі функції та повноваження ліквідованого органу переходять до новоствореного органу, суд зауважує, що у даному випадку відбулася реорганізація Головного управління ДПС у Миколаївській області, а не ліквідація, оскільки повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника, а не припинені взагалі.

Частиною 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантований захист від незаконного звільнення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України № 889 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначалося скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

За змістом ч. 3 ст. 87 Закону № 889 передбачалося, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Таким чином, ст. 87 Закону № 889 на час проходження позивачем державної служби, передбачала чіткий вичерпний перелік підстав припинення державної служби (в тому числі і за ініціативою суб`єкта призначення), і при цьому містила імперативне положення, яке є по своїй суті однією з гарантій того, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Проте, 19.09.2019 року Верховною Радою України прийнятий Закон України № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» (далі Закон № 117), який набрав чинності 25.09.2019 року.

Так, Законом № 117 внесені зміни до ст. 87 Закону № 889, яка регламентує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889 щодо підстав припинення державної служби: слова «ліквідація державного органу» замінені словами «скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців», а слова «у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі» виключені.

Абзац 1 ч. 3 ст. 87 Закону № 889 «Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю» викладений в такій редакції: «Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту».

Абзац 2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889: «Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення» виключений.

В абзаці 3 ч. 3 ст. 87 Закону № 889 слова «має право поворотного прийняття на службу за його заявою» замінено словами «за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби».

14.01.2020 року Верховною Радою України прийнятий Закон України № 440-IX «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (далі Закон № 440), який набрав чинності 13.02.2020 року, яким також внесені зміни до низки законодавчих актів, в тому числі і до Закону України «Про державну службу», зокрема, до ст. 87 Закону № 889.

Так, ч. 3 ст. 87 Закону № 889 доповнена новим абзацом першим такого змісту:

« 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Із системного аналізу доповнень та змін до ст. 87 Закону № 889 слідує, що вони суттєво змінили порядок звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, з підстав ліквідації та реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця на продовження служби.

Зокрема, скасовано обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а також виключене положення п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Відповідні зміни були внесені і у КЗпП Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» 12.12.2019 року № 378-IX, що набрав чинність 02.02.2020 року.

Зокрема, ст. 49-2 КЗпП, яка регулює порядок вивільнення працівників, після частини п`ятої доповнено новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті».

Отже, аналізуючи доповнення та зміни до ст. 49-2 КЗпП, суд відмічає, що такі зміни суттєво змінили порядок звільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону № 889 за ініціативою суб`єкта призначення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Закону № 889, зокрема, з підстав реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця, а саме: до державних службовців не застосовуються положення ч. 2 с. 40 КЗпП та положення ч. 2 ст. 49-2 КЗпП.

Тобто, наведені формулювання ст. 87 Закону № 889 та ст. 49-2 КЗпП звужують гарантії державних службовців на продовження служби у зв`язку із реорганізацією державного органу, порівняно із іншими громадянами.

При цьому, статтею 24 Конституції України визначається, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Суд зауважує, що Головне управління ДПС у Миколаївській області, як суб`єкт призначення, не навело жодного аргументу як підставу для звільнення позивача та не прийняття рішення про її переведення до реорганізованого органу. Якщо реорганізація державного органу є підставою для припинення відносин державної служби незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Полях та інші проти України» від 17.02.2020 року (набуло статусу остаточного 24.02.2020 року) визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя та наголосив, що таке втручання відбулось без жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки.

Аналогічно, у цій адміністративній справі звільненню позивача з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка її роботи на посаді державного службовця, їй не інкриміновано жодних незаконних дій, прорахунків у роботі чи незадовільної поведінки, яка була б несумісна зі статусом державного службовця.

Сторонами у справі не заперечується, що внаслідок реорганізації Головного управління ДПС у Миколаївській області скорочення чисельності державних службовців не відбулося.

Відповідачами не аргументовано у чому полягала необхідність звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією Головного управління ДПС у Миколаївській області на підставі Постанови № 893, якщо скорочення чисельності посад державних службовців у даному органі не відбулось.

Суд зазначає, що Головне управління ДПС у Миколаївській області, звільняючи позивача із посади, не надало оцінку її роботі, не зазначило причини звільнення саме позивача, порівняно із іншими службовцями, переведеними до утвореного органу, відтак, обираючи серед працівників особу, яка підлягає звільненню відповідач діяв свавільно, тобто без будь-яких обґрунтувань, на власний розсуд, не пояснюючи причини прийнятого рішення.

Суд вважає за необхідне наголосити, що на державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Суд враховує, також, п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

Так, Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абз. 7 пп. 4.1 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 07.07.2004 року № 14-рп/2004).

З огляду на це Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Порушення принципу рівності громадян є також ще однією підставою для скасування наказу про звільнення та відновлення порушених прав позивача.

При вирішенні спору суд враховує, що 23.02.2021 року ухвалений Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» № 1285-ІХ, яким внесені зміни до Закону України «Про державну службу», зокрема, ч. 3 ст. 87 Закону № 889 викладено в такій редакції: « 3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».

Зміни до Закону № 889, внесені Законом № 1285, набрали чинності 06.03.2021 року.

Беручи до уваги ухвалення Верховною Радою України Закону № 1285, яким внесені зміни до ч. 3 ст. 87 Закону № 889, колегія суддів вважає, що у такий спосіб законодавець скасував дискримінаційні положення цього Закону, які звужували гарантії державних службовців на продовження служби у зв`язку із реорганізацією державного органу, порівняно із іншими громадянами, чим відновив конституційні права державних службовців на працю.

Враховуючи викладене, наказ від 02.04.2021 року № 65-0 є протиправним та таким, щ підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок № 100).

Згідно з п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку № 100).

Позивача звільнено з посади з 02.04.2021 року.

Загальна тривалість вимушеного прогулу позивача за період з 02.04.2021 року по 24.11.2021 року складає 162 робочих дня.

Згідно з наявної у матеріалах справи довідки про доходи позивача № 81/14-29-10-02-08 від 08.10.2021 року, загальна сума заробітної плати позивача за два місяці складає 16629,72 грн., кількість відпрацьованих днів 41 день.

Виходячи з цих даних, середньомісячний заробіток позивача складав 8314,86 грн., середньоденний 405,60 грн.

Відтак, сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу складає 65707,20 (162 роб. днів х 405,6 грн.).

Відповідно до п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Тобто, сума середньомісячного доходу позивача у розмірі 8314,86 грн. підлягає негайному стягненню. А, з урахуванням негайного виконання судового рішення в даній частині, залишок середнього заробітку за час вимушеного прогулу буде складатиме 57392,34 грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 139, 242 246, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Державної податкової служби України (Львівська площа, 8, м. Київ, 04053, ), Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна 6, м. Миколаїв, 54001, ), Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна 6, м. Миколаїв, 54001, ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області від 02.04.2021 року № 65-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 02 квітня 2021 року».

3. Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на посаді начальника управління електронних сервісів Головного управління ДПС у Миколаївській області з 02.04.2021 року.

4. Стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна 6, м. Миколаїв, 54001, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.04.2021 року по 24.11.2021 року у сумі 57392,34 грн. (п`ятдесят сім тисяч триста дев`яносто дві гривні 34 коп.).

5. Стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна 6, м. Миколаїв, 54001, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за один місяць у розмірі 8314,86 грн. (вісім тисяч триста чотирнадцять гривень 86 коп.).

6. В решті позовних вимог відмовити.

7. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління електронних сервісів Головного управління ДПС у Миколаївській області з 02.04.2021 року підлягає негайному виконанню.

8. Рішення в частині стягнення з Головного управління ДПС у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за один місяць у розмірі 8314,86 грн. підлягає негайному виконанню.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 24.11.2021 року.

Суддя О.В. Малих