Справа № 420/4637/20
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4637/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Радчук А.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, та просить суд:

визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року iз застосуванням обмежень її розміру, встановлених ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»;

зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за квітень 2020 року у повному обсязі відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» без застосування обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік».

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що указом Президента України № 702/2011 від 22.06.2011 року її обрано на посаду судді Малиновського районного суду м. Одеси в межах п`ятирічного строку та Указом Президента України № 340/2018 від 24.10.2018 року її призначено на посаду судді Малиновського районного суду м. Одеси безстроково.

Отримавши судову винагороду за квітень 2020 року в меншому, ніж встановленому законом, розмірі, позивачка звернулась до ТУДСА в Одеській області із заявою про здійснення перерахунку та виплати їй суддівської винагороди за квітень 2020 року у повному обсязі відповідно до ст. 135 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». З наданої відповіді вбачається, що при нарахуванні суддівської винагороди за квітень 2020 року відповідач керувався Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рiк» № 553-IX вiд 13.04.2020, який набув чинності 18 квітня 2020 року та листом Державної судової адміністрації від 29.04.2020 року № 10-8619/20 «Про обмеження, встановлені Законом України від 13.04.2020 року № № 553-IX». Позивачка вважає дії відповідача щодо нарахування їй суддівської винагороди за квітень 2020 року в розмірі меншому, ніж визначено ст.. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», неправомірними, оскільки відповідно до ст.. 13 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат, зокрема, за вислугу років. Базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року із застосуванням регіональних коєфіцентів, визначених ч.4 ст. 135 Закону № 1402-VIII.

Позивачка вказує, що починаючи з 18 квітня 2020 року і по 30 квітня 2020 року виплачена їй сума суддівської винагороди була меншою, ніж встановлений законом розмір, зокрема сума обмежень виплат суддівської винагороди за цей період склала 21044,76 грн. Із розрахункового листа вбачається, що при розрахунку суддівської винагороди застосовані обмеження суми цієї винагороди 10 розмірами мінімальної заробітної плати, відповідно до ст. 29 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що, на думку позивачки, є порушенням її конституційних та майнових прав.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 року суддя Бжассо Н.В. заявила самовідвід від розгляду даної справи.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи від 03.06.2020 року головуючим суддею було обрано Радчук А.А., до провадження якого і була передана справа.

Ухвалою суду від 09.06.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі з встановлення спрощеного порядку її розгляду без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

22.06.2020 року до суду надійшов відзив Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на позовну заяву в якому відповідач зазначає, що Територіальне управління як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ). Зміни в законодавстві України, зокрема прийняття Закону № 553-IX зумовлені економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабілізації. У розумінні рішень Конституційного Суду України обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Разом з тим, відповідач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не здійснював заходи (та/або сприяли пх здійсненню), спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача. Ураховуючи, що в спірний період тривав карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, відповідач не допустив протиправних дій, діяв на підставі та в межах, передбачених Конституцією України, Бюджетним кодексом України та законами України. Відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди з 18.04.2020 по 30.04.2020 без обмежень, встановлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-IX). Таким чином, Територіальне управління в період з 18.04.2020 по 30.04.2020 здійснювало нарахування та виплату суддівської винагороди відповідно до норм чинного законодавства.

01.07.2020 року до суду надійшло клопотання позивачки з проханням долучити до матеріалів справи довідку про доходи № 5-1262/20 від 20.05.2020 року.

Ухвалою суду від 10.08.2020 року було зупинено провадження по справі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України за поданням Верховного Суду № 4/230 (20) від 04.06.2020 року.

10.09.2021 року на електрону адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 , підписана електронно-цифровим підписом останньої, з проханням поновити провадження у справі у зв`язку з усуненням обставин її зупинення.

16.09.2021 року до суду надійшло клопотання представника ТУ ДСА України в Одеській області - Яценко І.А., з проханням залучити до участі у справі в якості співвідповідача Державну судову адміністрацію України.

Ухвалою суду від 24.09.2021 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 24.09.2021 року залучено до участі по справі в якості другого відповідача Державну судову адміністрацію України та надано строк на подання відзиву.

25 жовтня 2021 року до суду надійшов відзив ДСА України з проханням відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. ДСА України є головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо Територіального управління. Законом № 553-ІХ нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода суддів обмежується максимальним розміром 47 230 гривень на місяць. Зазначене питання було предметом розгляду Ради суддів України під час засідання, що відбулося 24.04.2020, за результатами якого прийнято відповідне рішення від 24.04.2020 № 22. У вказаному рішенні Ради суддів України зазначено, що обмеження, встановлені Законом № 553-ІХ, слід застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат). Виплата суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення за період з 01.04.2020 по 17.04.2020 року здійснювалася у повному обсязі за фактично відпрацьовані у місяці робочі дні/години, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат) відповідного працівника та без обмежень, встановлених законом № 553-ІХ. Також Рада суддів України звернула увагу, що розрахунок суддівської винагороди слід здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру, передбачені Законом № 553-ІХ слід застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди. З огляду на те, що складові суддівської винагороди, визначені статтею 135 Закону окремо скороченню не підлягають, а Законом № 553-ІХ не визначено відповідної процедури, розрахунок суддівської винагороди слід здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру слід застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди.

Ухвалою суду від 22.11.2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання ДСА України про розгляд справи в порядку загального провадження.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи та докази для їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступні обставини та факти.

ОСОБА_1 Указом Президента України № 702/2011 від 22.06.2011 року «Про призначення суддів» призначена на посаду судді Малиновського районного суду м. Одеси в межах п`ятирічного строку.

Указом Президента України № 340/2018 від 24.10.2018 року «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначена на посаду судді Малиновського районного суду м. Одеси безстроково.

Наказом голови Малиновського районного суду м. Одеси № 32-ОС/с від 19.11.2018 року ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 30 % посадового окладу.

Наказом голови Малиновського районного суду м. Одеси від 24.02.2020 року внесено зміни до штатного розпису суду на 2020 рік, відповідно до якого базовий оклад судді складає 78 825 грн. на місяць.

З 01.01.2020 року до 18.04.2020 року ОСОБА_1 отримувала суддівську винагороду виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2020 року та доплати за вислугу років в розмірі 30 % від посадового окладу судді.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12.03.2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 та встановлено, зокрема, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

З 01 квітня по 30 квітня 2020 року позивачка отримала суддівську винагороду з урахуванням обмежень 10 мінімальними заробітними платами, а саме 81 427 грн.

19 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою, в якій просила здійснити перерахунок та виплатити суддівську винагороду за квітень 2020 року у повному обсязі, відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», без застосування обмежень.

Листом від 18.05.2020 року ТУ ДСА в Одеській області повідомила ОСОБА_1 , що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди за квітень 2020 року відповідач керувався Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-ІХ від 13.04.2020, який набув чинності 18 квітня 2020 року та листом Державної судової адміністрації від 29.04.2020 року № 10-8619/20 «Про обмеження, встановлені Законом України від 13.04.2020 року № 553-ІХ».

Вважаючи своє право порушеним обмеженням суддівської винагороди відповідно до ст.29 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема судоустрій, судочинство, статус суддів.

Так, організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, який забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частинами 1, 2 статті 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Приписами частин 1, 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч. 3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Крім того, згідно з частинами 5 - 8 цієї ж статті, суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Згідно з ч. 9 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

12 березня 2020 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого, з урахуванням змін, внесених до вказаної постанови, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, відповідно до якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням в тому числі на норми міжнародного права зазначив, що: «Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11 -р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту З мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 9 грудня 2019 року № 969/2019).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч. 1 ст. 124 Конституція України).

Аналізуючи викладене, можливо дійти висновку, що наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу через інші законодавчі акти.

Отже, будь-які обмеження судової винагороди не можуть бути застосовані до позивача іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 (Справа № 1-14/2020(230/20) у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України вважав, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Відтак, суд погоджується з доводами позивачки, що обмеження в квітні 2020 року суддівської винагороди позивачки розміром, що не перевищує десять прожиткових мінімумів, на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ) було неправомірними.

Наведене узгоджується з висновками Верховного суду викладеними у постанові від 03 березня 2021 року по справі № 340/1916/20.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління. Рішення про утворення територіальних управлінь та визначення їх кількості приймається Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.

Аналогічну норму також містить п. 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 року №141/0/15-19 (далі - Положення №141/0/15-19).

Статтею 154 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Крім того, відповідно до п. 5 Положення №141/0/15-19 основними завданнями ДСА України є, зокрема, організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, виплата суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення за період з 01.04.2020 по 17.04.2020 року позивачці здійснювалася у повному обсязі за фактично відпрацьовані у місяці робочі дні/години, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат) відповідного працівника та без обмежень, встановлених законом № 553-ІХ.

У період з 18.04.2020 року по 30.04.2020 року нарахування позивачці суддівської винагороди Територіальним управлінням ДСА в Одеській області здійснювалось у повному обсязі, однак її виплата здійснювалася з урахуванням обмежень, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX. Сума невиплачених за вказаний період коштів внаслідок запроваджених законодавцем у ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-IX обмежень склала 21044,76 гривень, що вбачається з розрахункового листа за квітень 2020 року судді Малиновського районного суду м. Одеси Тополевої Ю.В.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що нарахування ОСОБА_1 суддівської винагороди здійснювалося ТУ ДСА в Одеській області у відповідності до вимог ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Водночас, виплата такої винагороди не у повному обсязі мала місце внаслідок запроваджених законодавцем у ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмежень, які в силу згаданих вище положень Бюджетного кодексу України відповідач - ТУ ДСА України в Одеській області, як суб`єкт владних повноважень, повинен був застосовувати.

За таких обставин, суд погоджується з доводами відповідача - ТУ ДСА України в Одеській області, про відсутність в нього самостійного права, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди з 18.04.2020 по 30.04.2020 без обмежень, встановлених статтею 29 Закону № 553-IX. Таким чином, позовні вимоги у межах обраного позивачкою способу захисту в частині визнання протиправними дій ТУ ДСА України в Одеській області щодо нездійснення нарахування та виплати суддівської винагороди у повному обсязі є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-VI «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і практику ЄСПЛ як джерело права.

Стаття 1 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, у редакції протоколів № 11 та № 14 (04.11.1950), визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частинами першою та другою статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Отже, обмеження права позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі становить порушення вимог ст.19,130 Конституції України, ст.135 Закону №1402 та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Частиною 3 ст.152 Конституції України визначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Оскільки під час розгляду справи достовірно встановлено порушення прав позивачки щодо не отримання нею суддівської винагороди у повному обсязі у зв`язку з прийняттям нормативного акту, що визнаний неконституційним, то суд вважає необхідним для ефективного захисту порушених прав позивачки застосувати ч.3 ст.152 Конституції України як норму прямої дії (ч.3 ст.8 Конституції України).

Як вище було встановлено, загальна сума обмеження суддівської винагороди позивачки за спірний період становить 21 044,76 грн. (не виплачена суддівська винагорода без урахування обов`язкових податків та зборів).

Дослідивши матеріали справи та надану довідку, суд наголошує, що інших підстав для обмеження, окрім, встановлених ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 року № 553-IX, у наведений у довідці період законодавцем не приймалось.

На переконання суду недоотриманні суми суддівської винагороди, в період дії закону, який визнано неконституційним, є матеріальною шкодою для позивачки у вигляді недоотриманих доходів, які повинні бути відшкодовані державою та які особа вправі вимагати відшкодування .

Відповідно до ч. 9 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частиною 4 наведеної статті визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України.

Положеннями ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно вищезазначених приписів ч.1 ч.3 ст. 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Положення про Державну судову адміністрацію України, розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що оскільки ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів (крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів), Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони, ДСА України та її територіальних управлінь, а тому і обов`язок виплатити позивачці нараховану, але обмежену у розмірі до виплати суддівську винагороду, яка становить 21044,76 грн., покладено саме на ДСА України, як на розпорядника коштів вищого рівня.

Згідно з ч. 1 ст.25 Бюджетного Кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.22 Бюджетного Кодексу України, за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Головним розпорядником бюджетних коштів, в даному випадку, є Державна судова адміністрація України, яка є учасником даного процесу.

Крім того, слід зазначити, що частиною 1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року №4901-VІ виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників (далі за текстом Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).

Виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюється згідно з чинним законодавством України Державною судовою адміністрацією України за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів у межах передбачених асигнувань на відповідний бюджетний період».

З огляду на п.25 Порядку №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Отже, Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів, а здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за відповідним рішенням.

Натомість, відповідно до абз.2 ч.3 ст.148 Закону №1402, функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Державна судова адміністрація України. При обранні способу відновлення порушеного права позивачки суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Так, суд вважає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Виходячи з цього, суд враховуючи вимоги ч.2 ст. 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межи заявлених позивачкою вимог з метою повного захисту прав та інтересів позивачки та застосувати такий спосіб захисту прав позивачки, як стягнення з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь позивачки грошової суми у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за квітень 2020 року у розмірі 21 044,76 грн., з обов`язковим утриманням податків та зборів.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Право на отримання вказаної виплати, є майновим правом у розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, а позбавлення цього права є протиправним свавільним, непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном, становить особистий надмірний тягар, порушує вимоги ст. 1 Протоколу першого до Конвенції.

В даному випадку, такий спосіб захисту порушених прав позивачки, як зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату недоотриманих коштів, на думку суду, не призведе до відновлення порушених прав ОСОБА_1 .

Враховуючи, що суд встановив втрату позивачкою коштів у розмірі 21 044,76 грн., яка мала місце внаслідок прийняття закону, що був визнаний неконституційним, належним способом захисту прав позивачки є стягнення на її користь недоотриманої суми, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, а також необхідність належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за можливе застосувати такий спосіб захисту прав позивачки, як стягнення з Державної судової адміністрації України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на користь позивачки грошової суми у вигляді недоотриманої суддівської винагороди за квітень 2020 року у розмірі 21044,76 грн., з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів і працівників апаратів судів», з обов`язковим утриманням податків та зборів.

Саме такий судовий захист суд вважає ефективним.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При поданні позовної заяви позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 840,00 гривень.

Відповідно до рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року по справі №808/3241/17, «…суддівська винагорода, суми допомоги на оздоровлення, щорічної і додаткової оплачуваної відпусток, доплати за вислугу років і за адміністративну посаду, які позивач просила зобов`язати нарахувати і виплатити відповідача у своєму позові, підпадають під поняття «заробітна плата» для цілей Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до положень ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 840,00 гривень не підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 194, 205, 242-246, 255, 291, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Державна судова адміністрація України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ), шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) з бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів і працівників апаратів судів» на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) недоотриману суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року в сумі 21 044 (двадцять одна тисяча сорок чотири) гривень 76 коп. з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А.Радчук