Справа № 160/16226/21
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіПрудника С.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою приватного підприємства «ХІТ» до Дніпровської митниці про визнання протиправними та скасування рішень,-
ПП «ХІТ» з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (надійшла засобами електронного зв`язку на електронну адресу суду 20.09.2021 року) 10.09.2021 року звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Дніпровської митниці Держмитслужби, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та повністю скасувати рішення Дніпровської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів № UA110130/2021/000071/1 від 12.08.2021 року;
- стягнути з Дніпровської митниці за рахунок бюджетних асигнувань на користь приватного підприємства «ХІТ» понесені судові витрати у справі у вигляді сплаченої суми судового збору в розмірі 5540,00 грн., а також судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що спірне рішення про коригування митної вартості товарів та картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, в яких митна вартість визначена не за ціною договору, а за резервним методом, є неправомірним, оскільки митному органу було надано всі необхідні документи, які в повній мірі підтверджували заявлену митну вартість товарів (числові значення складових митної вартості товарів) і жодних розбіжностей такі документи не містили. Посилання ж митного органу, як на підставу виникнення у нього сумнівів у правильності визначення декларантом митної вартості товарів, на нижчий ціновий рівень імпортованого позивачем товару порівняно з митним оформленням інших ідентичних чи подібних (аналогічних) товарів, є нормативно необґрунтованими, оскільки лише сама по собі різниця між вартістю подібних (аналогічних) товарів не свідчить про наявність порушень з боку декларанта та не призводить до автоматичного збільшення митної вартості товарів, адже законодавство таких підстав прямо не встановлює.
Дніпровською митницею до суду подано відзив (12.10.2021 року), у яких відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції зазначено наступне.
Позивач 02.08.2021 звернувся до Дніпровської митниці для здійснення митного оформлення товарів - дитяче взуття в асортименті, ввезених на митну територію України відповідно до контракту з компанією «SUGI INTERNATIONAL LIMITED» (Гонконг) на комерційних умовах поставки FOB Xiamen (Китай). Митна вартість товару заявлена позивачем за ціною договору (основний метод) відповідно до ст. 58 МКУ. Посадовою особою Дніпровської митниці Держмитслужби відповідно до п.4.1. ст. 54 Митного кодексу України здійснено контроль наявності в підтверджуючих документах усіх відомостей в кількісному виразі, використаних при обчисленні митної вартості. За результатами перевірки документів та відомостей, доданих до митної декларації, з урахуванням положень статті 337 Кодексу, встановлено, що документи, які підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості, містять розбіжності та не містять всіх даних відповідно до обраного декларантом методу визначення митної вартості (п. 3 ст. 53 МКУ). Так, поставка оцінюваних товарів №1-4 здійснюється на підставі контракту з компанією «SUGI INTERNATIONAL LIMITED.» (Гонконг) на комерційних умовах поставки FOB Xiamen (Китай). Декларантом до митного оформлення надано рахунок від 28.07.2021№549/21, виставлений компанією ТОВ «Керріленд Логістікс ЛТД » для ПП «Хіт». У даному рахунку зазначено, що оплата за транспортні витрати повинна бути здійснена до 28.07.2021. До митного оформлення жодних платіжних документів по транспортним витратам не надано.
Також згідно пункту 4.1 наданого до митного оформлення договору про перевезення від 03.01.2019 № KL-200/01 «вартість послуг виконавця узгоджується сторонами у заявці. Винагорода виконавця окремо відображається в акті приймання - передачі робіт (надання послуг), що складається за фактом їх надання. Акт приймання - передачі робіт (надання послуг) є невід`ємною частиною даного договору». До митного оформлення заявка на перевезення та акт надання послуг не надано. Таким чином, неможливо розрахувати винагороду виконавця, що впливає на числове значення транспортних витрат та витрат на перевезення товару, розмір яких впливає на рівень митної вартості товару як бази оподаткування. Також в наданій до митного оформлення додатковій угоді до зовнішньоекономічного договору від 03.01.2019 № 1 існує посилання на контракт від 03.08.2018 № 1102, який не надано до митного оформлення. За змістом позовної заяви позивач зазначає про те, що у графі 44 поданої ЕМД перед документом код 4100 стоїть літера «т», тобто зазначений документ є в митного органу. Митниця і не заперечує про наявність у митниці Додаткової угоди, а звертає увагу на те, що у цій Додатковій угоді є посилання на контракт від 03.08.2018 № 1102, який не надано до митного оформлення.
З метою здійснення контролю за правильністю та повнотою визначення декларантом митної вартості товару, відповідно до ч. 5 ст. 54 МКУ, використовуючи право упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, з урахуванням п.2 та п. 3 ст. 53 МКУ, в рамках проведення консультацій з метою обґрунтування вибору методу визначення митної вартості, декларанта зобов`язано протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1. транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 2. якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування; 3. договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 4. рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 5. каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 6. висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями; 7. копію митної декларації країни-відправлення.
Своїм листом від 12.08.2021 декларантом ПП «Хіт» підтверджено факт проведення консультацій та надіслано інформацію щодо неможливості надати додаткові документи протягом встановленого законодавством терміну.
Враховуючи положення ст. 61 МКУ, при визначенні митної вартості товарів неможливо було застосувати методи 2а) та 2б) згідно статей 59 і 60 Кодексу. Методи на основі віднімання та додавання вартості (ст.62, ст.63 МКУ) неможливо застосувати у зв`язку із відсутністю об`єктивних, документально підтверджених даних, які піддаються обчисленню. До товарів застосовано другорядний метод визначення митної вартості - 2-г - резервний метод та винесено відповідне рішення про коригування митної вартості товару. Визначена митна вартість товарів ґрунтується на раніше визначеній митній вартості відповідно до рівня вартості подібних/аналогічних товарів за поставками від виробника: для товару №1 за ЕМД від 10.06.2021 №UA100300/2021/063924 та складає 31,69 дол. США/пара; для товару №2 за ЕМД від 14.06.2021 № UA100020/2021/590583 та складає 21,15 дол. США/пара; для товару №3 за ЕМД від 17.07.2021 № UA209140/2021/071404 та складає 22,95 дол. США/пара; для товару №4 за ЕМД від 25.06.2021 № UA100010/2021/714825 та складає 25,27 дол.США/пара.
На думку Митниці, посадові особи митниці при прийнятті спірного рішення про коригування митної вартості заявленого позивачем товару та оформленні картки відмови діяли в межах наданих повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством.
В той же час, як зазначив відповідач, митне оформлення вищезазначених митних декларацій здійснювалось іншими митницями України. Відповідно до ст. 11 Митного кодексу України інформація, що стосується державної митної справи, отримана митними органами, може використовуватися ними виключно для митних цілей і не може розголошуватися без дозволу суб`єкта, осіб чи органу, що надав таку інформацію, зокрема, передаватися третім особам, у тому числі іншим органам державної влади, крім випадків, визначених цим Кодексом та іншими законами України. Інформація щодо підприємств, громадян, а також товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються ними через митний кордон України, що збирається, використовується та формується митними органами, вноситься до інформаційних баз даних і використовується з урахуванням обмежень, передбачених для інформації з обмеженим доступом. За розголошення інформації, зазначеної у цій статті, посадові особи митних органів несуть відповідальність згідно із законом. Не належать до інформації з обмеженим доступом і не можуть становити комерційної таємниці відомості щодо конкретних експортно-імпортних операцій, згоду на оприлюднення яких надано декларантом (крім випадків віднесення таких відомостей до державної таємниці) за формою, визначеною центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, а також відомості, внесені декларантами до митної декларації відповідно до частини восьмої статті 257 МКУ за виключенням пунктів 2,4 підпунктів „б, „в, „д, „є, з пункту 5 підпунктів 6,7 і 9 частини восьмої зазначеної статті. Не вважається розголошенням інформації з обмеженим доступом надання або оприлюднення знеособленої зведеної інформації для статистичних цілей, знеособленої аналітичної інформації, знеособленої інформації щодо конкретних експортно-імпортних операцій, внесених декларантом до митної декларації відповідно до ч.8 ст. 257 МКУ, за виключенням пунктів 2,4 підпунктів „б, „в, „д, „є, з пункту 5 підпунктів 6,7 і 9 частини восьмої зазначеної статті, включаючи інформацію, що стосується митної вартості товарів знеособленої інформації щодо загальних питань роботи митного органу, знеособленої інформації, яка стосується правопорушень, а також публічне обговорення в засобах масової інформації та суспільстві питань, що стосуються митної справи. Надання та оприлюднення такої інформації здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, на безоплатні основі та у формі відкритих даних в обсягах, що не суперечать міжнародним договорам України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Отже, митниця не має можливості надати копії перелічених ЕМД.
Митницею до відзиву на позовну заяву до суду та позивачу надані витяги із ЄАІС щодо рівня цін по ЦБД окремо по кожному товару, в яких міститься вся інформація на підтвердження правомірності здійсненого контролю співставлення, із зазначенням передбачених ст. 11 МКУ відомостей, які враховувались митницею при прийнятті спірних рішень.
Так, посадовою особою Дніпровської митниці здійснено контроль співставлення митної вартості товарів та виявлено наявність інформації в ЄАІС ДМСУ про товари, які за описом графи 31 мають схожі характеристики із заявленими позивачем товарами.
При цьому, було враховано код товару згідно УКТ ЗЕД, країну виробництва та походження, опис та призначення.
Розрахунок митної вартості:
Згідно витягу з ЄАІС митна вартість товару 1 за ЕМД від 10.06.2021 №UА100300/2021/063924 склала 31,69 дол. США за 1 пару.
Така митна вартість взята за основу для розрахунку митної вартості ввезеного позивачем Товару №1 та склала:
31,69 дол. США/пара х 1136 шт. = 35 999,84 дол. США.
за ЕМД від 14.06.2021 № UА 100020/2021/590583 складає 21,15 дол. США/пара:
Товар №3:
за ЕМД від 17.07.2021 № UА209140/2021/071404 складає 22,95 дол. США/пара:
22,95 дол. США/пара х 388 шт. = 8 904,60 дол. США.
Товар №4
за ЕМД від 25.06.2021 № иА100010/2021/714825 складає 25,27 дол. США/пара:
25,27 дол. США/пара х 94 шт. = 2375,38 дол. США.
Вищезазначений розрахунок митної вартості міститься в оспорюваному рішенні також у перерахунку на гривні.
Відповідач також стверджує, що встановлені адвокатом тарифи є значно завищеними, розмір витрат не є співмірним зі складністю справи. В обґрунтування стягнення з відповідача витрат на правничу допомог позивачем до позовної заяви не додано: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених цих витрат, необхідних для надання правничої допомоги; відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості; відомості щодо часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) тощо. Позивачем надано до суду договір про надання професійної правничої допомоги (адвокатських послуг) від 13.08.2021; платіжне доручення від 19.08.2021 №198. Позовна заява підписана безпосередньо позивачем - директором ТОВ «ХІТ» В.Ю. Гавриш. Будь-яких посилань на те, що дії зі складання позову вчинялись саме адвокатом, матеріали справи не містять. Таким чином, з наданих документів не вбачається, які дії виконував саме адвокат при підготовці позовної заяви, якщо позовна заява складена та підписана безпосередньо позивачем.
ПП «ХІТ» 19.10.2021 року до суду подано відповідь на відзив на позовну заяву т відповідь на уточнений відзив на позовну заяву, в яких позивач зазначив про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву.
Дніпровською митницею Держмитслужби 16.10.2021 року до суду подано заперечення щодо відповіді на відзив на позовну заяву, в якому правова позиція викладена аналогічна у відповіді на позовну заяву.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2021 року, зазначена вище справа була розподілена та 13.09.2021 року передана судді Пруднику С.В.
Ухвалою суду від 15.09.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
У період з 15.11.2021 року по 19.11.2021 року суддя Прудник С.В. перебував на лікарняному.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з огляду на наступне.
Оскільки станом на 04.08.2021 р. відповідачем у відповідності до вимог частини 1 ст. 255 Митного кодексу України (не більше ніж чотири робочих години) не було завершено митне оформлення позивач, з метою уникнення збитків від простою транспортного засобу, прийняв рішення розмістити спірний товар з дозволу митниці на митний ліцензійний склад на підставі Єдиного уніфікованого документу на розміщення та тимчасове зберігання товарів.
Листом від 11.08.2021 р. позивач подав відповідачу додаткові до основних документи на підтвердження митної вартості товару вказаної у ЕМД № UA110130/2021/022254 від 02.08.2021 р. перелік яких зазначений у додатку до листа від 11.08.2021 р.
Тобто, суттєво збільшив митну вартість товару, а відтак і розмір митних платежів які підлягають сплаті. Джерелом інформації, яким користувався митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товару, є дані інших митних декларацій поданих іншими імпортерами.
Згідно гр. 32 рішення (код 0) митний огляд товару посадовими особами відповідача не здійснювався.
Згідно висновків відповідача в картці відмови подані декларантом документи не містять належних, об`єктивних та достовірних відомостей про числове значення заявленої митної вартості, тому підтвердити заявлену митну вартості неможливо відповідно до ст.64 Митного кодексу України.
Так, у картці відмови що є відтворенням змісту електронного повідомленні № 407394b7-d686-4144-aaca-ffbl8a3b98bl від 12.08.2021 р. відповідачем зазначено підстави відмови: Неможливість використання обраного декларантом методу визначення митної вартості згідно п. 3 ч.6 ст.54 МКУ. Винесено рішення про визначення митної вартості товару від 12.07.2021 № UA110130/2021/000071/1. 02.08.2021 декларантом надіслано лист про бажання надати додаткові документи для підтвердження митної вартості товару. 03.08.2021 декларантом надано видаткові документи, оплату та рахунки-проформи за попередніми митними оформленнями. Листом від 12.08.2021 декларантом надіслано відмову в поданні інших документів. Відповідно до п.4.1. ст. 54 Митного кодексу України здійснено контроль наявності в підтверджуючих документах усіх відомостей в кількісному виразі, використаних при обчисленні митної вартості. Положеннями статті 52 Митного кодексу України декларанта або уповноважену ним особу, які заявляють митну вартість товару, зобов`язано подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню. Відповідно до ч. 5 ст. 54 МКУ митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості. У відповідності до ст. 337 Кодексу, при проведенні перевірки обов`язкових та додатково наданих декларантом документів, які надані у підтвердження заявленої митної вартості товарів, виявлено наступне. Поставка оцінюваних товарів №1-4 здійснюється на підставі контракту з компанією «SUGIINTERNATIONAL LIMITED.» (Гонконг) на комерційних умовах поставки FOB Xiamen (Китай). Відповідно до частини 10 статті 58 МКУ, при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються, зокрема, такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; витрати на страхування цих товарів. На підставі Правил використання внутрішніх та міжнародних торгових термінів Інкотермс 2010, які були прийняті Міжнародною торговою палатою, та чинні з 01.01.2011, комерційні умови поставки FOB «франко борт» означають, що продавець здійснив поставку, коли товар перейшов через поручні судна в порту відвантаження. Це означає, що з цього моменту всі витрати (у тому числі транспортування вантажу морем до місця призначення) і ризики втрати або пошкодження товару покладаються на покупця. За умовами терміну FOB на продавця покладаються обов`язки з митного очищення товару для експорту і всі витрати до перетину товаром поручнів борта судна в порту країни-експортера, а також витрати із завантаження товарів на судно. До складових митної вартості товару належать фактурна вартість товару, витрати на страхування, фрахт судна. Декларантом до митного оформлення надано рахунок від 28.07.2021 р. №549/21, виставлений компанією ТОВ «Керріленд Логістікс ЛТД» для ПП «Хіт». В даному рахунку зазначено, що оплата за транспортні витрати повинна бути здійснена до 28.07.2021, до митного оформлення жодних платіжних документів по транспортним витратам не надано. Також згідно пункту 4.1 наданого до митного оформлення договору про перевезення від 03.01.2019 № KL-200/01 «вартість послуг виконавця узгоджується сторонами у заявці. Винагорода виконавця окремо відображається в акті приймання-передачі робіт (надання послуг), що складається за фактом їх надання. Акт приймання-передачі робіт (надання послуг) є невід`ємною частиною даного договору», до митного оформлення заявка на перевезення та акт надання послуг не надано. Таким чином, неможливо розрахувати винагороду виконавця, що впливає на числове значення транспортних витрат та витрат на перевезення товару, розмір яких впливає на рівень митної вартості товару як бази оподаткування. Згідно з частиною 10 статті 58 МКУ при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: 5) витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; б) витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; 7) витрати на страхування цих товарів. Для підтвердження витрат на транспортування декларантом відповідно до частини другої статті 53 МКУ подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. До зазначених документів можуть належати: 1. рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг)) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; 2. банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка- фактури; 3. калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту. Також в наданій до митного оформлення додатковій угоді до зовнішньоекономічного договору від 03.01.2019 № 1 існує посилання на контракт від 03.08.2018 № 1102, який не надано до митного оформлення. Декларант або уповноважена особа, які заявляють митну вартість товару, відповідно до п.2 та п.10 ст.58 та частини 2 ст.52 МКУ зобов`язані подавати митниці достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватись на об`єктивних, документально підтверджених даних. Відповідно до п.8 статті 264 МКУ 3 моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації. Враховуючи викладене, та з метою здійснення контролю за правильністю та повнотою визначення декларантом митної вартості товару, відповідно до ч. 5 ст. 54 МКУ, використовуючи право упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, з урахуванням п. 2 та п. 3 ст. 53 МКУ, в рамках проведення консультацій з метою обґрунтування вибору методу визначення митної вартості, декларанта зобов`язано протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1. транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 2. якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування; 3. договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 4. рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 5. каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 6. висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями; 7. копію митної декларації країни-відправлення. Згідно п.6 ст. 53 МКУ, декларант за власним бажанням може подати додаткові наявні у нього документи для підтвердження заявленої ним митної вартості товару. Строк подання документів 10 днів. Про відмову від подання додаткових документів або про бажання надати додаткові наявні у Вас документи, прошу повідомити шляхом надіслання електронного повідомлення. Своїм листом від 12.08.2021 декларантом ПП «Хіт» підтверджено факт проведення консультацій та надіслано інформацію щодо неможливості в поданні додаткових документів протягом встановленого законодавством терміну. На підставі п.5 ст.55 МКУ в рамках проведення консультацій з метою обґрунтування вибору методу визначення митної вартості та за результатами розгляду наявних документів, здійснено контроль співставлення. У митних органах відсутня інформація щодо вартості ідентичних та подібних (аналогічних) товарів, митне оформлення яких вже здійснено за методом визначення митної вартості 2а) та 26). Враховуючи положення ст. 61 МКУ, при визначенні митної вартості товарів неможливо було застосувати методи 2а)т а 2б) згідно статей 59 і 60 Кодексу. Методи на основі віднімання та додавання вартості (ст.62, ст.63 МКУ) неможливо застосувати у зв`язку із відсутністю об активних, документально підтверджених даних, які піддаються обчисленню. До товарів застосовано другорядний метод визначення митної вартості - 2-г - резервний метод та винесено відповідне рішення про коригування митної вартості товару. Визначена митна вартість товарів ґрунтується на раніше визначеній митній вартості відповідно до рівня вартості подібних/аналогічних товарів за поставками від виробника для товару №1 за ЕМД від 10.06.2021 №UA100300/2021/063924 та складає 31,69 дол. США/пара; товару №2 за ЕМД від 14.06.2021 № UA 100020/2021/590583 та складає 21,15 дол. США/пара; товару №3 за ЕМД від 17.07.2021 № UA 209140/2021/071404 та складає 22,95 дол. США/пара; товару №4 за ЕМД від 25.06.2021 № UA100010/2021/714825 та складає 25,27 дол. США/пара. У відповідності до ст.52 МКУ, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, мають право: - на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються, у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X МКУ в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої ст.55 МКУ (п.3.2 МКУ); оскаржувати у порядку, визначеному главою 4 МКУ, рішення про коригування митної вартості (п.3.4 МКУ).
В картці відмови відповідачем роз`яснено вимоги виконання яких забезпечує прийняття митної декларації, митного оформлення, випуску чи пропуску товарів: Необхідне подання нової ВМД з митною вартістю товару відповідно до рішення про коригування митної вартості товару від 12.07.2021 № 110130/2012//000071/1.
Копії таких митних декларацій чи знеособлена інформація яка була використана відповідачем під час коригування митної вартості позивачу не були надані для ознайомлення.
Тобто, позивач, як імпортер, не міг пересвідчитися, що товар на який послався відповідач в рішенні є справді подібним чи аналогічним, які ж умови поставки такого іншого товару тощо.
Не погоджуючись із здійсненим відповідачем коригуванням митної вартості імпортованого товару, Підприємство звернулось до суду з позовом у даній справі.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно ж до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно з пунктами 23 та 24 частини 1 статті 4 МК України митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.
Так, нормами ст. ст. 49,50 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, шо Фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.
Згідно із ст. 51 цього Кодексу митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. При цьому, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (ч. 1 і 2 ст. 52 МК України).
Нормами ч. 1 і 2 ст. 53 МК України встановлено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
При цьому, ч. 3 ст. 53 МК України передбачено, що в разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, що мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Таким чином, відповідно до ч.2, ч. 3 ст.53 МКУ передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Згідно з положеннями ч. 5 ст.53 МКУ забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
В силу норм ч. 4 та 5 ст. 54 МК України митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний, зокрема: здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана; надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію щодо порядку і методу визначення митної вартості, застосованих у разі коригування митної вартості, а також щодо підстав здійснення такого коригування.
З метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган має право: упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску.
У відповідності до норм ч. 1 - 3 ст. 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції-); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) н а основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); г) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму' імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
При цьому, застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності (ч. 4 ст. 57 МК України).
В свою чергу, ч. 2 - 5 ст. 58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується, зокрема, у разі, якщо: щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.
Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцеві оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Аналіз положень ч. З ст. 53, ч. 1,2 та 5 ст. 54, ст. 58 МК України дає підстави для висновку про те, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 Митного кодексу України.
Єдиними підставами, які надають контролюючому органу право відійти від встановлених обмежень, які пов`язані із перевіркою основного переліку документів що підтверджують митну вартість товарів, та витребувати від декларанта додаткові документи, є лише наявність передбачених законодавцем обставин, а саме, у випадку якщо надані декларантом документи містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, адже такі вади не дозволяють митному органу законно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару
Верховним Судом в постановах від 29.01.2019 по справі №804/441/18, від 18.12.2018 но справі №821/289/18 зроблено наступний правовий висновок щодо положень частини 2 ст.53 МКУ :
…Частиною другою статті 53 Митного кодексу України передбачено вичерпний перелік документів, що підтверджують митну вартість, а тому виявлення розбіжностей в інших документах не надає митному органу права направляти декларанту вимоги про надання додаткових документів.
Верховний Суд також зазначає, що факт неподання позивачем додатково витребуваних документів, які підтверджують митну вартість товарів, за відсутності обгрунтування неможливості визначення митної вартості товару за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості…
Відповідно до положень п. 3.16, 3.17 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур встановлено стандартне правило, що на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства. У випадках, коли окремі підтверджуючі документи не можуть бути представлені разом з декларацією на товари з причин, які визнані митною службою обґрунтованими, вона дозволяє подачу таких документів протягом визначеного періоду часу.
Також, як зазначено в постанові Верховного Суду України № 21-127а15 від 31.03.2015, митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляді цих товарів, порівняння рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти дії, спрямовані на визначення митної вартості товарів.
Разом з тим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені ст. 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнівів у достовірності наданої інформації.
Дані норми кореспондуються з положеннями ч. 3 ст. 318 МК України, якою встановлено, що митний контроль має передбачати виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи, та відповідає стандартним правилам, встановленим п. 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 № 3018-VI «Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур».
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 МК України, у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (ОАТТ).
Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.
Так, відповідно до п. 2 (а) статті VII ГАТТ, оцінка ввезеного товару для митних цілей повинна ґрунтуватися на дійсній вартості ввезеного товару, який обкладається митом, або аналогічного товару.
Відповідно до п. 2 (b) зазначеної статті, під «дійсною вартістю» повинна розумітися ціна, за якою такий або аналогічний товар продається або пропонується для продажу при нормальній ході торгівлі в умовах вільної конкуренції.
Якщо дійсна вартість не може бути визначена відповідно до п. (Ь), оцінка для митних цілей повинна ґрунтуватися на найближчому еквіваленті, який може бути встановлений.
Відповідно до додатка 1 до статті VII, формування пунктів (а) і (Ь) дозволяє стороні, що домовляється, одноманітно визначати вартість для митних цілей або на підставі цін окремого експортера на імпортний товар, або на підставі загального рівня цін на подібний (аналогічний) товар.
Між тим, ст. 17 Угоди про застосування статті VII ГАТТ 1994 року, визначено, що ніщо в цій Угоді не тлумачиться як обмежуюче або таким, що ставить під сумнів право податкових адміністрацій переконуватися у правдивості або точності будь якої заяви, документу або декларації, що надаються для цілей митної оцінки.
Ненадання декларантом запитуваних митним органом документів (платіжних або інших бухгалтерських), за відсутності належного (об`єктивного) обґрунтування неможливості визначення митної вартості товару за першим (основним) методом за відсутності цих документів, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування відповідачем іншого, зокрема, резервного методу визначення митної вартості товару. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 809/872/17 (провадження № К/9901/3 8 5 69/18).
З урахуванням подання позивачем митниці копій його митних декларацій № UA110130/2021/010263 від 14.04.2021р., № UA110130/2020/025873 від 14.09.2020 р. які також є в розпорядженні відповідача разом з усіма товарно-супровідними документами щодо ідентичного товару того самого виробника, тієї самої торгівельної марки який виготовлений в тій самій країні в оскаржуваних рішеннях відповідачем протиправно обрано резервний метод визначення митної вартості товару та незаконно зазначено що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, відсутні підстави для висновку про неможливість визначення митної вартості за першим методом.
На думку суду, відповідач під час прийняття рішень невірно та безпідставно застосував зазначені ним норми та приписи Митного кодексу України із спірних питань.
Так, відповідач в картці відмови у прийнятті митної декларації фактично зазначив наступні підстави.
Неможливість використання обраного декларантом методу визначення митної вартості згідно п. 3 ч. 6 ст.54 МКУ (невідповідність обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу)
Так, на думку відповідача, декларантом до митного оформлення надано рахунок від 28.07.2021 р. №549/21, виставлений компанією ТОВ «Керріленд Логістікс ЛТД» для ПП «Хіт». В даному рахунку зазначено, що оплата за транспортні витрати повинна бути здійснена до 28.07.2021, до митного оформлення жодних платіжних документів по транспортним витратам не надано. Також згідно пункту 4.1 наданого до митного оформлення договору про перевезення від 03.01.2019 № KL-200/01 «вартість послуг виконавця узгоджується сторонами у заявці... Винагорода виконавця окремо відображається в акті приймання-передачі робіт (надання послуг), що складається за фактом їх надання. Акт приймання-передачі робіт (надання послуг) є невід ємною частиною даного договору», до митного оформлення заявка на перевезення та акт надання послуг не надано. Таким чином, неможливо розрахувати винагороду виконавця, що впливає на числове значення транспортних витрат та витрат на перевезення товару, розмір яких впливає на рівень митної вартості товару як бази оподаткування.
Поряд з цим, суд зазначає наступне, згідно з частиною 10 статті 58 МКУ при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: 5) витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України. До зазначених документів можуть належати, зокрема 1. рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів.
Вказаний рахунок, на день подання ЕМД № UA110130/2021/022254 від 02.08.2021 р., не був ще оплачений (копія платіжного доручення від 06.08.2021 р. № 186 на суму 223 208,10 грн. з ПДВ міститься в матеріалах справи).
Однак в силу вимог ч. 10 ст. 58 МКУ це не має значення, адже він все одно підлягав сплаті та на вартість цих послуг позивачем була збільшена митна вартість, а відтак і сума митних платежів.
В наданій до митного оформлення додатковій угоді до зовнішньоекономічного договору від 03.01.2019 № 1 існує посилання на контракт від 03.08.2018 № 1102, який не надано до митного оформлення.
Згідно Графи 44 "Додаткова інформація / Подані документи / Сертифікати і дозволи" ЕМД № UA110130/2021/022254 від 02.08.2021 р. (арк. 3) перед докуменртом код 4100* значиться літера «m» (1101 від 03.01.2019 р. - додаткова угода до зовнішньоекономічного договору від 03.01.2019 № 1)
В той же час, Порядок заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа затвердженого накази Міністерства фінансів України № 651 від 30.05.2012 р. при внесенні до графи відомостей про документ, який надавався митному органу в попередніх випадках митного оформлення товарів із застосуванням МД, перед кодом такого документа проставляється символ "m".
Позивачем до митного оформлення за спірною митною декларацією вказана додаткова угода не подавалася, оскільки вона раніше подавалася митному органу та вона не містить посилань на контракт від 03.08.2018 № 1102, який дійсно укладався позивачем з тим самим постачальником (експортером), однак на взуття під іншою торгівельною маркою , а саме «LULU KIDS FOOTWEAR» до якого додається додаткова угода № 1 від 03.01.2013 р. з посиланням на контракт від 03.08.2018 № 1102.
Таким чином, на думку суду, відповідач помилково послався на додаткову угоду до іншого контракту, яка також є в його розпорядженні, однак в будь-якому випадку ця додаткова угода не стосується а ні спірного товару, а ні митної вартості жодного спірного товару та нею сторони в новій редакції виклали свої юридичні та банківські реквізити.
Обидві додаткові угоди № 1 від 03.01.2019 р. до контрактів № 1101 та № 1102 є в розпорядженні відповідача, про що свідчить літера «m».
Таким чином, вказана обставина не могла та не повинна була бути належною та достатньою підставою для відмови у митному оформленні спірного товару, коригування митної вартості.
Вимоги відповідача надати інші документи є формальними, а деякі з них в силу приписів частини 3 ст. 53 МКУ відповідачем поставлені в залежність від їх фактичної наявності (якщо вони повинні бути у імпортера) та в будь-якому випадку якщо заявлені відомості та подані митниці документи викликають обґрунтовані сумніви, а не просто є припущеннями службових осіб митниці.
Відповідач з власної ініціативи не витребував, а відтак і не обґрунтував підстави витребування всіх документів перелічених в частині 3 ст. 53 МКУ як окремо, так і у сукупності, а констатував, що позивач їх не подав.
В той же час відповідач зазначив що йому нібито не вистачає лише документ про оплату транспортно-експедиційних витрат з огляду на те що рахунку та довідки про транспортні витрати на думку відповідача нібито не достатньо що суперечить законодавству на яке він сам послався у картці відмови.
До товарів застосовано другорядний метод визначення митної вартості - 2-г - резервний метод та винесено відповідне рішення про коригування митної вартості товару.
Як зазначено в Правилах заповнення рішення про коригування митної вартості товарів у графі 33 „Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості зазначаються причини, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), у тому числі:
неподання основних документів, які підтверджують відомості про заявлену митну вартість товарів (згідно з переліком та відповідно до умов, наведених у статті 53 Кодексу);
невірно проведений розрахунок митної вартості;
невідповідність обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 розділу III Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Відповідач не зазначив який конкретно основний документ який підтверджують відомості про заявлену митну вартість товарів (з переліку передбаченого ст. 53 МКУ) не був позивачем поданий митниці. А відтак така підстава коригування митної вартості та відмови у прийнятті митної декларації фактично відсутня.
Згідно пункту 4 частини 2 ст. 53 МКУ до основних документів додається якщо рахунок сплачено, банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару. Платіжні документи про оплату товару подані були відповідачу, однак він незаконно поширив дію цього пункту на документ про оплату не товару, а транспортно-експедиційних послуг.
Тому платіжне доручення від 06.08.2021 р. № 186 по сплату вартості послуг з транспортування вантажу не має ніякого відношення до цієї норми права.
На переконання суду, підставою для коригування митної вартості не є неправильний розрахунок такої вартості.
Не є підставою для коригування митної вартості і обрання декларантом або уповноваженою ним особою неправильного методу, оскільки у позивача не було підстав для обрання іншого методу, ніж перший (за ціною договору) та саме за цим методом товар того самого виробника, тієї самої торгівельної марки, з тієї самої країни експорту раніше були оформлені позивачем за ЕМД № UA110130/2021/010263 від 14.04.2021 р., ЕМД № UA110130/2021/025873 від 14.09.2020 р. та відповідач не обґрунтував помилковість обраного позивачем першого методу за ідентичний товар за цими ЕМД у розумінні ст. 59 МКУ.
Згідно ст. 59 МКУ під ідентичними розуміються товари, однакові за всіма ознаками з оцінюваними товарами, у тому числі за такими, як:с1) фізичні характеристики; 2) якість та репутація на ринку; 3) країна виробництва; 4) виробник). При цьому, за ЕМД № UA110130/2021/025873 від 14.09.2020 р. був оформлений ідентичний товар який має яка не узгоджується з рішенням відповідача про визначення суттєво іншої ціни за одиницю ідентичного товару.
Позивач заявив до митного оформлення товар виробником якого є компанія «SUGI INTERNATIONAL LIMITED» (Гонконг) під торгівельною маркою LEVIS KIDS FOOTWEAR та ідентичний товар, як зазначено вище вже був оформлений відповідачем у повній відповідності з митним законодавством.
В той же час, країна виробництва товарів за наведеними відповідачем ЕМД не відома, а те, що за ними відбулася поставка нібито від невідомо якого виробника, невідомо з якої країни не дає підстав вважати рішення відповідача законними та обґрунтованими.
Згідно ст. 256 МК України обов`язкова умова відмови у митному оформленні наявність письмового вмотивування рішення митного органу, причини відмови.
Рішення відповідача не містить інформації на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо що не відповідає вимогам Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів.

На переконання суду вмотивування повинно бути належним (обґрунтованим, законним), узгоджуватися з вичерпними роз`ясненнями митного органу та гуртуватися на законі та нормативно-правовому акту з питань митної справи за умови вірного його застосування.

Що стосується доводів відповідача з приводу того, що заявка на перевезення та акт про надані послуги експедитором не надано, суд зазначає наступне.

Так, експедитор надав власні послуги позивачу виключно на митній території України про що складається інший акт (копія акту від 05.08.2021 р. № 549.1/21 на суму 38319,00 грн в т.ч. ПДВ додається), ніж акт щодо витрат у складі фрахту та супутніх йому послуг (робіт) інших осіб (п. 1.1.1 договору № KL-200/01 від 03.01.2019 р.) в якому визначена така сума винагороди експедитора, але не в якості доказу (вартість послуг на митній території України не включаються до митної вартості товару і тому не впливає на митну вартість товару).

Акт від 28.07.2021 р. № 549/1 щодо витрат за сумою що відповідає рахунку № 549/21 від 28.07.2021 р. згідно п. 1.1.1 договору також додається та не стосується вартості послуг експедитора.

Що стосується заявки, то відповідач згідно електронного повідомлення № е8а6с43а- 879d-4acd-8840-547e05dcel0d 12.08.2021 р. в рамках консультацій з декларантом не вимагав надати її протягом 10 календарних днів. А згідно наступного електронного повідомлення № d328a570-3025-4284-9455-cela35fd2d36 від 12.08.2021 р. (копія додається) відсутня інформація що саме ненадання заявки стало підставою для застосування відповідачем другорядного методу визначення митної вартості спірного товару. Тобто, ця підстава зазначена у відзиві на позов не вказана а ні в рішенні про коригування митної вартості, а ні в повідомленні відповідача від 12.08.2021 р. (до прийняття ним оскаржуваних рішень), а ні в картці відмови у прийнятті спірної митної декларації.

Крім того, невитребувані відповідачем документи (заявка) прямо не визначена у Митному кодексі України, як така що зобов`язана бути подана без вимог митного органу, без наведення підстав витребування заявки, а також через відсутність доказів обґрунтованого сумніву в будь-якому випадку не можуть бути покладені в основу його рішень, заперечень проти позову.

До речі, заявка містить інформацію про потребу позивача з робіт по завантаженню контейнеру. А лист експедитора від 04.06.2021 р. на адресу китайского агента підтверджує залучення останнього до виконання цього доручення в межах фрахту, а не договору купівлі- продажу товару на умовах FOB. Копія заявки від 01.06.2021 р. № CLL11890 є разовим документом організаційно-розпорядчого характеру який використовується під час листування, не є первинним бухгалтерським документом та виходячи з ділової практики взаємовідносин від позивачем та експедитором після оформлення коносаменту на контейнер з вантажем втрачає чинність. А лист експедитора від 04.06.2021 р. взагалі є його внутрішнім документом який він надіслав позивачу для того щоб продемонструвати суду алгоритм його дій після отримання заявки та як правило він зберігається в електронному вигляді нетривалий час (доки кошик електронної пошти не очиститься з часом чи примусово користувачем електронної пошти).

При цьому, в пункті 38 постанови від 18 серпня 2021 року у справі №821/1050/17 (адміністративне провадження № К/9901/49391/18) Верховний Суд зазначив, що митниця має право витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA110130/2021/00339 від 12.08.2021 року та рішення Дніпровської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів № UA110130/2021/000071/1 від 12.08.2021 року є протиправними та належать до скасування.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Також, у рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Виходячи з викладеного, позовні вимоги є обґрунтованими і їх необхідно задовольнити у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 5540 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням №194 від 13.08.2021 року.

Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 5540 грн. підлягає стягненню з Дніпровської митниці за рахунок бюджетних асигнувань.

З приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1 - 4 ст. 134 вказаного Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що Кодекс адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017 року, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

При цьому відповідно до ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.ч. 6 та 7 ст. 134 Кодексу у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з п. 3.2рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 усправі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Європейський суд з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд в постанові від 21.01.2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Позивачем до суду надано копію договору про надання професійної правничої допомоги (адвокатських послуг) від 13.08.2021 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1763 від 19.11.2007 року відносно адвоката Бичкова В.В.; копію посвідчення №1438 відносно адвоката Бичкова В.В.; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги (серія №1086635) від 15.08.2021 року; копію платіжного доручення №198 від 19.08.2021 року №198 про сплату адвокату гонорару у сумі 5000 грн.; копію акту прийому-передачі адвокатських послуг від 13.10.2021 року; платіжне доручення №279 від 13.10.2021 року про сплату адвокату гонорару у сумі 2000 грн.

Суд не вправі надавати оцінку умовам договору (зокрема вартості наданих адвокатом послуг), що погоджені сторонами договору в підписаних на виконання договору документах.

Оскільки, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджено належними та допустимими доказами, такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим та співмірним зі складністю справи, тому на них поширюється правило щодо розподілу судових витрат.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. підлягають стягненню з Дніпровської митниці за рахунок бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву приватного підприємства «ХІТ» до Дніпровської митниці про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправним та повністю скасувати рішення Дніпровської митниці Держмитслужби про відмову у прийнятті митної декларації, а саме: картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA110130/2021/00339 від 12.08.2021 року.

Визнати протиправним та повністю скасувати рішення Дніпровської митниці Держмитслужби про коригування митної вартості товарів № UA110130/2021/000071/1 від 12.08.2021 року.

Стягнути на користь приватного підприємства «ХІТ» () за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської митниці (код ЄДРПОУ ВП 43971371) документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 5540 грн. (п`ять тисяч п`ятсот сорок гривень).

Стягнути на користь приватного підприємства «ХІТ» () витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. (сім тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської митниці (код ЄДРПОУ ВП 43971371).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С. В. Прудник