Справа № 640/9133/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2021 року м. Київ № 640/9133/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Державне підприємство «Селидіввугілля» та ОСОБА_2 про визнання протиправними та скасування наказів,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - відповідач) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Державного підприємства «Селидіввугілля» (далі - третя особа-1 та/або ДП «Селидіввугілля»), ОСОБА_2 (далі - третя особа-2 та/або ОСОБА_2 ) та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.07.2019 року просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №61 від 19.02.2019 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №309 від 17.07.2019 року.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що між ним та відповідачем укладено цивільно-правовий договір, а спірними наказами фактично в односторонньому порядку Міністерство енергетики та вугільної промисловості України відмовилось від виконання взятих на себе зобов`язань, що в свою чергу суперечить приписами статті 19 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, приписам Законів України «Про центральні органи виконавчої влади», «Про управління об`єктами державної власності».

Представником відповідача у відзиві на позовну заяву від 09.08.2019 року зазначено, що накази які є предметом розгляду даної адміністративної справи є такими, що втратили чинність, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Представниками третіх осіб по суті позовних вимог пояснень до суду не надано.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Відповідно до Господарського кодексу України; законів України «Про управління об`єктами державної власності», «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; на виконання пункту 2 Плану заходів на 2017 рік щодо реалізації Концепції реформування та розвитку вугільної промисловості на період до 2020 року, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 року №733 «Про схвалення Концепції реформування та розвитку вугільної промисловості на період до 2020 року», та пункту 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.12.2017 року №1019 «Про утворення державного підприємства «Національна вугільна компанія»; враховуючи лист Державного підприємства «Селидіввугілля» від 08.12.2017 року №08/2169 Міністерством енергетики та вугільної промисловості України видано наказ від 07.11.2018 року №557 «Про реорганізацію Державного підприємства «Селидіввугілля», яким наказано, зокрема утворити комісію з реорганізації ДП «Селидіввугілля» у складі згідно додатку №1 (далі - Наказ №557).

Надалі відповідно до Господарського кодексу України; законів України «Про управління об`єктами державної власності», «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; враховуючи лист Управління по роботі з персоналом від 28.11.2018 року №16.2-ВН/643-18 відповідачем видано наказ від 30.11.2018 року №609 «Про внесення змін до наказу Міненерговугілля від 07.11.2018 №557», яким наказано, зокрема призначити головою Комісії Кобиляцького Сергія Васильовича (далі - Наказ №609).

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 18.12.2018 №646 «Про реорганізацію Державного підприємства «Селидіввугілля» визнано такими, що втратили чинність, наказ Міненерговугілля від 07.11.2018 року №557 «Про реорганізацію Державного підприємства «Селидіввугілля» (План №557) та наказ Міненерговугілля від 30.11.2018 року №609 «Про внесення змін до наказу Міненерговугілля від 07.11.2018 року №557» (Наказ №609) (далі - Наказ №646).

В подальшому відповідно до Господарського кодексу України; законів України «Про управління об`єктами державної власності», «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; враховуючи лист Управління по роботі з персоналом від 22.12.2018 року №11/268 Міністерством енергетики та вугільної промисловості України видано наказ від 22.12.2018 №652 «Про внесення змін до наказу Міненерговугілля від 18.12.2018 №646», яким наказано внести зміни до наказу Міненерговугілля від 18.12.2018 року №646 «Про реорганізацію Державного підприємства «Селидіввугілля», виклавши Додаток №1 до наказу «Склад комісії з реорганізації ДП «Селидіввугілля» у редакції, що додається (далі - Наказ №652).

Між тим наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 19.02.2019 року №61 «Про внесення змін до наказу Міненерговугілля від 18.12.2018 року №646» відповідно до Господарського кодексу України; законів України «Про управління об`єктами державної власності», «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; враховуючи заяву ОСОБА_2 від 12.02.2019 року наказано внести зміни до складу комісії з реорганізації ДП «Селидіввугілля», затвердженої Наказом (далі - Комісія) (додаток №1), зокрема виведено зі складу Комісії ОСОБА_1 - голову Комісії (далі - оскаржуване та/або спінене рішення/Наказ №61).

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 14.06.2019 року №266 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів Міненерговугілля» визнано такими, що втратили чинність, накази Міненерговугілля від 22.12.2018 №652, від 19.02.2019 року №61, від 15.03.2019 року №120, від 28.05.2019 року №230 та від 10.06.2019 року №253 «Про внесення змін до наказу Міненерговугілля від 18.12.2018 №646) (далі - Наказ №266).

Надалі наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 17.07.2019 року №309 «Про внесення змін до наказу Міненерговугілля від 18.12.2018 року №646» наказано внести до наказу Міненерговугілля від 18.12.2016 року №646 «Про реорганізацію ДП «Селидіввугілля» та вивести зі Складу комісії з реорганізації ДП «Селидіввугілля» ОСОБА_1 - голову Комісії (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №2/Наказ №309).

Позивач категорично не погоджується зі спірними рішеннями, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час їх виникнення та враховує наступне.

Правові основи управління об`єктами державної власності відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про управління об`єктами державної власності» від 21.09.2006 року №185-V (далі - Закон №185-V).

Згідно із частиною 1 статті 1 вказаного закону управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Законодавство про управління об`єктами державної власності складається з цього Закону, Господарського кодексу України, Закону України "Про захист економічної конкуренції", інших законів України, якими можуть бути встановлені особливості управління окремими об`єктами державної власності або їх видами, та інших нормативно-правових актів з питань управління об`єктами державної власності (ч. 1 ст. 2 Закону №185-V).

В розрізі положень частини 1 статті 3 Закону №185-V об`єктами управління державної власності є: майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об`єднанням; корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави); державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; державне майно, передане в оренду, лізинг; державне майно, передане та/або створене (збудоване) на підставі договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (у тому числі концесійного договору); державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій; державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук; безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду; державне майно, надане суб`єкту господарювання на праві господарського відання відповідно до законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону №185-V суб`єктами управління об`єктами державної власності є, серед іншого центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління).

Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 року №208 (далі - Положення) Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (Міненерговугілля) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міненерговугілля є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному, нафтогазовому та нафтогазопереробному комплексах (далі - паливно-енергетичний комплекс), а також забезпечує формування державної політики у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики та теплопостачання.

Міненерговугілля у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно із пунктом 3 Положення основними завданнями Міненерговугілля є: 1) забезпечення формування та реалізація державної політики у паливно-енергетичному комплексі; 2) забезпечення формування державної політики у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики та теплопостачання; 3) здійснення державного управління у сфері використання ядерної енергії та радіаційної безпеки.

Між тим зі Статуту Державного підприємства «Селидіввугілля» вбачається, що воно засноване на державній власності згідно з наказом Мінпаливенерго України від 26.05.2005 року №237 на належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України ( надалі Уповноважений орган управління) відповідно до Указу Президента України від 09 грудня 2010 року №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади».

Відповідно до пункту 10 Статуту припинення діяльності підприємства здійснюється шляхом ліквідації та реорганізації (злиття, приєднання, поділ, перетворення) за рішенням Уповноваженого органу управління або господарського суду згідно із чинним законодавством.

Припинення діяльності підприємства здійснюється комісією з припинення діяльності (ліквідаційною комісією), яка утворюється згідно з рішенням Уповноваженого органу управління. До складу комісії з припинення діяльності (ліквідаційна комісія) входять представники підприємства в особі його органу управління, трудового колективу(профспілок) та можуть входити представники Уповноваженого органу управління.

Отже, згідно Статуту підприємства питання припинення підприємства шляхом ліквідації чи реорганізації вирішується за рішенням Уповноваженого органу управління, у даному випадку Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

Статтею 105 ЦК України визначено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.

Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

Таким чином, виходячи з вимог статті 105 ЦК України, саме Уповноважений орган управління, а в даному випадку Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, як орган, що прийняв рішення про реорганізацію юридичної особи, призначає комісію з реорганізації юридичної особи, голову комісії або ліквідатора, встановлює порядок і строк заявлення кредиторами вимог до юридичної особи.

Згідно із підпунктом 16 пункту 10 Положення Міністр утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи і організації, що належать до сфери управління Міненерговугілля, затверджує їх положення (статути), здійснює у межах своїх повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міненерговугілля.

Аналіз наведеного дає суду підстави дійти до висновку, що Міністр Міністерства енергетики та вугільної промисловості України має повноваження видавати та підписувати накази, пов`язані з реорганізацією підприємств державної форми власності та які належать до сфери управління Міненерговугілля, у т. ч. і накази про внесення змін до наказів про реорганізацію Державного підприємства «Селидіввугілля».

Таким чином, суд вважає відсутніми обставини порушення процедури прийняття спірних наказів.

Разом з тим частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) регламентовано, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Розмежовуючи суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес, Конституційний Суд України зазначає, що перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: "Дозволено все, що передбачено у законі", а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: "Дозволено все, що не забороняється законом". Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимось конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Зі змісту норми частини 1 статті 5 КАС України слідує, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: (а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права; (б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до «юридичного» відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України; (в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю); (г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); (д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.

Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14.05.2019 року у справі № 910/11511/18.

Варто звернути увагу на те, що у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/7164/19.

Судом встановлено, що наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 28.02.2020 №121 «Про втрату чинності наказів Міненерговугілля» відповідно до Господарського кодексу України, законів України «Про управління об`єктами державної власності», «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.02.2020 року №121-р «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 06.12.2017 року №1019» визнано такими, що втратили чинність низку наказів Міністерства енергетики та вугільної промисловості, у тому числі, спірних наказів, які є предметом розгляду даної адміністративної справи.

Пунктом 2 вказаного наказу наказано установити, що повноваження комісій з реорганізації державних підприємств, зокрема «Селидіввугілля» припиняються з дати видання цього наказу.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на час вирішення спору по суті Державне підприємство «Селидіввугілля» не перебуває в процесі реорганізації, а тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора з 01.10.2020 року (керівником) є ОСОБА_1 ). Отже, станом на час вирішення спору відсутній об`єкт захисту порушеного права позивача.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, адже відсутній об`єкт захисту порушеного права ОСОБА_1 .

При цьому суд залишає поза увагою всі доводи та обгрунтування, які наведені позивачем щодо підстав позову, адже останні, у зв`язку із встановленими судом обставинами не мають визначального значення для вирішення спору по суті.

Водночас суд не вбачає підстав для закриття провадження в адміністративній справі враховуючи те, що спірні накази втратили чинність не у зв`язку із самостійним усуненням відповідачем порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а у зв`язку із завершенням процедури реорганізації державного підприємства.

Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов не підлягає до задоволення, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір.

Керуючись статтями 2, 72, 73, 77, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, б. 30, ) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Державного підприємства «Селидіввугілля» (85401, Донецька область,м. Селидове, вул. Карла Маркса, б. 41, ) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) про визнання протиправними та скасування наказів відмовити повністю.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда