Справа № 480/2504/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2021 р. Справа № 480/2504/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.06.2021, головуючий суддя І інстанції: М.М. Шаповал, м. Суми, повний текст складено 01.06.21 по справі № 480/2504/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд першої інстанції стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час невиплати грошової компенсації за ненадані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період з 12.09.2018 року по 24.02.2021 року в сумі 270882 (двісті сімдесят тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн. 00 коп. без урахування суми доходів з фізичних осіб та військового збору.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що під час прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу, відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпусти, як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". У зв`язку із чим він був вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав щодо стягнення такої компенсації. На виконання рішення суду по справі № 480/3498/20 кошти в сумі грошової компенсації за ненадані додаткові відпустки як учаснику бойових дій були перераховані на його картковий рахунок 24.02.2021. Зазначає, що оскільки остаточний розрахунок з ним не було проведено у день звільнення (щодо виплати сум грошової компенсації за ненадані додаткові відпустки як учаснику бойових дій), то відповідно до ст.ст. 116,117 КЗпП України, він просить стягнути на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку задоволено частково.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.09.2018 по 24.02.2021 у розмірі 6903 грн.

У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми стягнення середньої заробітної плати та методики розрахунку суми, яка підлягає до стягнення не відповідає наведеним у рішенні обґрунтуванням. Посилається на приписи ст.242 КАС України. Вважає, що суд першої інстанції помилково посилався на позицію Другого апеляційного адміністративного суду, викладену в постанові від 15.05.2020 по справі №520/12030/19, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України. Посилається на приписи ч.5 ст.17, ч.2 ст. 19 Конституції України. Зазначає, що Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціального захисту" був передбачений вид додаткової щорічної оплачуваної відпустки учаснику бойових дій. Вважає, що суд першої інстанції не врахував протиправність дій відповідача.

Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечуючи проти вимог скарги позивача, просила відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги в частині ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити. Просила рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 року по адміністративній справі №480/2504/21 скасувати в частині задоволення позовних вимог, а іншу частину рішення, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, залишити без змін.

Враховуючи неприбуття учасників справи в судове засідання, призначене на 09.11.2021 року, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а також подання скарги на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного провадження, на підставі положень п.2,3 ч.1 ст.311 КАС України, колегія суддів ухвалила апеляційний розгляд справи по справи продовжити в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач до 11.09.2018 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

06.12.2015 позивачем було отримано статус і посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_2 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 11.09.2018 № 213 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 11.09.2018.

При звільненні з військової служби, позивачеві не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.10 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 по справі №480/3498/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової оплачуваної щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Згідно з копією виписки по картці ПРАТ "Приватбанк", сума грошової компенсації у розмірі 13806,16 грн. була перерахована позивачу 24.02.2021.

У зв`язку з невиплатою вказаної суми компенсації у день звільнення позивача з військової служби, тобто 11.09.2018, останній звернувся до суду з даним позовом у якому просить виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 12.09.2018 по 24.02.2021 в сумі 270 882 грн.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат буде сума у розмірі 6903 грн., а тому у зв`язку з цим необхідно зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.09.2018 по 24.02.2021 у розмірі 6903 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 року по справі №640/14764/20.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 09.07.2020 р. по справі №320/6659/18.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.

За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні до йому виплати суми, в т.ч. грошову компенсацію невикористаних відпусток на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18 зазначила, що грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Отже, грошова компенсація невикористаних відпусток належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

За змістом частини першої ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену ст. 117 КЗпП України компенсацію.

Частина перша ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26.02.2020 року по справі 821/1083/17.

Як вбачається з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.09.2018 №213 позивача з 11.09.2018 року було виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення, що фактично не заперечується учасниками по справі.

Колегія суддів звертає увагу, що з матеріалів даної справи вбачається, що позивачу при звільненні з військової служби відповідачем не було нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Позивач, зокрема вважаючи, що були порушені його права на нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, 05.06.2020 (згідно даних програми Діловодства спеціалізованого суду) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , у якій просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації додаткової оплачуваної щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 року по справі №480/3498/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової оплачуваної щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року, без змін.

Наведене вище рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 року по справі №480/3498/20 набрало законної сили 14.12.2020 р., що підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень.

Відповідно, зазначеним вище судовим рішенням, яке набрало законної сили, підтверджується факт того, що відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника (в даному випадку військовослужбовця) виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а саме в частині нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік.

При цьому, матеріали даної справи не містять доказів здійснення виплати вказаної грошової компенсації позивачу за період з 12.09.2018 (наступний день за днем виключення зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення) по 24.02.2021 (день перерахування відповідачем на картковий рахунок позивача суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 13806,16 грн.).

З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку із позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду), які стосуються критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на тому, що як вже зазначалося вище, позивача з 11.09.2018 р. було виключено зі списків особового складу військової частини та з усіх видів забезпечення, проте останній з вимогами щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації додаткової оплачуваної щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з відповідним позовом лише 05.06.2020 (згідно даних програми Діловодство спеціалізованого суду), тобто більш ніж через півтора року з моменту звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини та з усіх видів забезпечення.

Таким чином, враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача щодо належних до виплати позивачу при звільненні сум, значного терміну не звернення позивача до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком при звільненні з військової служби, колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача з військової служби виплат суму у розмірі 6903 грн., а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.09.2018 по 24.02.2021 у розмірі 6903 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на помилковість висновків суду першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 135441 грн., однак вказана помилка не призвела до неправильного вирішення справи та не впливає на правильність загального висновку суду першої інстанції щодо необхідності зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 12.09.2018 по 24.02.2021 у розмірі 6903 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми стягнення середньої заробітної плати та методики розрахунку суми, яка підлягає до стягнення, не відповідає наведеним у рішенні обґрунтуванням, то колегія суддів вважає, що це є особистою думкою скаржника, а такі доводи не спростовують наведені вище висновки суду.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилково посилався на позицію Другого апеляційного адміністративного суду, викладену в постанові від 15.05.2020 по справі №520/12030/19, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, то колегія суддів вважає, що такі посилання не впливають на вирішення даної справи.

Окрім того, щодо посилання в апеляційній скарзі на приписи ч.5 ст.17, ч.2 ст. 19 Конституції України, Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціального захисту", зазначаючи, що суд першої інстанції не врахував протиправність дій відповідача, то колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було вірно вирішено дану справу, шляхом часткового задоволення адміністративного позову.

Щодо заявлених відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу вимог про скасування рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 року по адміністративній справі №480/2504/21 в частині задоволення позовних вимог, а іншу частину рішення, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, залишення без змін, то колегія суддів звертає увагу, що суд апеляційної інстанції з урахуванням вимог ст.308 КАС України переглядає дану справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача. Окрім того, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 року по справі № 480/2504/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку повернуто скаржнику.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Таким чином, враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та є таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, відсутні правові підстави, в розумінні ст.139 КАС України, для розподілу судових витрат.

Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 по справі № 480/2504/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло