Справа № 540/2251/21
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2021-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/2251/21

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попова В.Ф.,

секретар Рябчич А.М.

за участю:

представника позивачки Петряєва В.В.,

представника відповідача Бугайова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та середнього заробітку, стягнення моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивачка) звернулась в суд з адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі відповідач) в якому просить про таке: в якому просить про таке:

1. Визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Херсонській області щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 у сумі 11651,60 грн.

2. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 11651 грн. 60 коп. та середній заробіток за період затримки з 18 грудня 2019 року по день ухвалення рішення по справі.

3. Стягнути моральну шкоду в сумі 19509 грн. 84 коп.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги і зазначив, що позивачка була звільнена 18.12.2019 року відповідно до п.1-1 ч.1 ст. 87 ЗУ "Про державну службу" і їй не було виплачено вихідну допомогу виплата якої передбачена ст. 44 КЗпП України. Посилаючись на частину 4 ст. 87 ЗУ "Про державну службу" якою передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат просить стягнути вказані суми, а також середній заробіток за час затримки та моральну шкоду. Щодо моральної шкоди зазначив, що позивачка пережила моральні страждання та стрес які вплинули на її працевлаштування.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог і зазначив, що на момент звільнення позивачки ЗУ "Про державну службу" який є спеціальним законом не було передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні на підставі п.1-1 ч.1 ст. 87 цього закону. Підстав для застосування норм КЗпП України не має, тому просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлені такі обставини по справі.

Відповідно до наказу ГТУЮ у Херсонській області від 16.12.2019 року ОСОБА_1 звільнена з посади з 18.12.2019 року відповідно до п.1-1 ч. 1 ст. 87 ЗУ "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією державного органу, з припиненням державної служби. Підстави: заява ОСОБА_1 , постанова КМУ від 09.10.2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", попередження ОСОБА_1

Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції у Херсонській області (м. Одеса) є правонаступником ГТУЮ у Херсонській області.

Позивачці при звільненні не було виплачену вихідну допомогу, що не оспорюється відповідачем по справі.

У червні 2020 року позивачка звернулась до Херсонського міського суду з позовом про стягнення вихідної допомоги.

28 грудня 2020 року ухвалою Херсонського міського суду провадження по справі за вказаним позовом було закрито у зв`язку з непідсудністю справи цьому суду.

20.05.2020 року позивачка звернулась із цим позовом до Херсонського ОАС.

Ухвалою суду від 08.07.2021 року позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2021 року ухвалу суду скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі та враховуючи приписи діючого законодавства суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Суд вважає, що позивачці протиправно невиплачена вихідна допомога при звільненні в розмірі одного середнього заробітку.

Суд зазначає, що в адміністративному судочинстві спори про захист порушеного права працівника при звільненні за загальним правилом регламентуються нормами спеціального законодавства, однак їх спеціальне правове регулювання не містить правил, які б висвітлювали процедуру здійснення певного розрахунку зі звільненим працівником. Це свідчить про те, що при вирішенні таких спорів слід застосовувати не лише спеціальні норми, а й норми трудового законодавства - КЗпП України.

Відповідно до положень частини четвертої статті 87 Закону України № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон України № 889-VIII) (у редакції, яка діяла на момент звільнення позивачки) право на виплату вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати мають державні службовці, звільнені на підставі пункту 1 частини першої статті 87 цього Закону.

Незважаючи на те, що ОСОБА_1 звільнена за п.1-1 ч.1 статті 87 Закону України № 889-VIII, суд вважає обґрунтованими посилання позивачки на застосування норм КЗпП України, якими передбачено виплату вихідної допомоги.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; ....

Таким чином, чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачці належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19 року.

Відповідно до положень ч. 4 статті 87 Закону України № 889-VIII у редакції, яка діяла на момент звільнення позивачки, право на виплату вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати мали державні службовці, звільнені на підставі п. 1 ч. 1 статті 87 цього Закону.

ОСОБА_1 була звільнена на підставі п.1-1 ч.1 ст. 87 ЗУ "Про державну службу".

Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 року внесено зміни до Закону України № 889-VIII.

Частину четверту статті 87 Закону України № 889-VIII викладено у наступній редакції: "Уразі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат". Вказаними змінами не тільки розширено перелік підстав для виплати вихідної допомоги, але і збільшено її розмір.

Суд звертає увагу, що ці зміни до Закону України № 889- УІІІ набули чинності вже після звільнення позивачки з державної служби, тому суд відхиляє її посилання на частину 4 статті 87 вказаного Закону вже у новій редакції як на підставу задоволення позовних вимог взагалі та у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Як вже було зазначено вище, застосовними у цьому випадку є положення ст. 40-44 КЗпП України, які врегульовують питання виплати вихідної допомоги при ліквідації установи.

Відповідно до розрахункового листа ОСОБА_1 її середній заробіток становить 5 825,80 гривень. (а.с.7-8)

Щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, суд зазначає, що у задоволенні цих вимог необхідно відмовити виходячи з такого.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таку позицію ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Оцінюючи встановлені обставини у цій справі, суд зазначає, що позиція відповідача та його обґрунтування стосовно причин не виплати позивачці вихідної допомоги на день звільнення є такими, що свідчать про відсутність його вини та наявність спору між сторонами, який міг бути вирішеним і вирішений тільки тепер в судовому порядку.

Суд зазначає, що приписи частини четвертої статті 87 Закону України № 889-VIII у редакції, яка діяла на момент звільнення позивачки не передбачали виплати вихідної допомоги при звільненні з підстав які застосовані до ОСОБА_1 і позиція відповідача була та є такою, що має певне юридичне обґрунтування, яке підлягає правовому аналізу, систематизації, співставленню норм Закону України № 889-VIII з нормами КЗпП України, нормами Конституції України, врахування судової практики для вирішення спору.

Тобто, факт порушення права та сума відповідної компенсації встановлені лише під час судового розгляду у цій справі.

Суд вважає, що задоволення позовних вимог про стягнення вихідної допомоги не є безумовною підставою для застосування ст.117 КЗпП України.

Оскільки всі інші обов`язкові платежі були виплачені позивачці в повному розмірі та у строки визначені законом, а щодо вихідної допомоги між сторонами виник спір, то суд не вбачає вини відповідача у затримці розрахунку.

На думку суду у бездіяльності відповідача, щодо не нарахування позивачці вихідної допомоги присутня правова обґрунтованість та відсутність підстав застосовувати норми КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 . Цей висновок суду підтверджується внесеними до частини четвертої статті 87 Закону України № 889-VIII змінами, які усунули розбіжності між нормами КЗпП України та вказаним спеціальним законом.

При цьому суд також враховує ті обставини, що вихідна допомога не є складовою заробітної плати, а є компенсаційними виплатами, що ОСОБА_1 працевлаштована з 22.01.2020 року, звернулась в суд із позовом тільки в червні 2020 року.

Щодо стягнення моральної шкоди суд відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки позивачка не надала суду жодних доказів її заподіяння. Посилання на ті обставини, що у не ї були моральні страждання та стрес не є достатнім для визнання заподіяння та існування такої шкоди.

Оскільки позовні вимоги частково задоволені, то судові витрати щодо сплаченого судового збору підлягають розподілу у рівних частинах. Суд вважає, що на користь позивачки необхідно стягнути половину сплаченого судового збору.

Керуючись ст. 24-246 КАС України, суд

вирішив:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 5 825,80 гривень (п`ять тисяч вісімсот двадцять п`ять грн. 80 коп.).

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 454,00 гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 24 листопада 2021 р.

Суддя В.Ф. Попов

кат. 106030000