Справа № 580/1852/21
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1852/21 Суддя (судді) першої інстанції: Василь ГАВРИЛЮК
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Грибан І.О.,

при секретарі судового засідання Почепі В.В.,

за участю учасників судового процесу:

від позивача: Кирман О.Д. (адвокат); Карпенко С.С. (директор)

від відповідача (апелянта): Ободовський Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління Держпраці у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бруклін Транс 1919» до Управління Держпраці у Черкаській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Бруклін Транс 1919" з позовом до Управління Держпраці у Черкаській області, в якому просило суд:

- визнати протиправними та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЧК/43/453/АВ/ТД-ФС-12 від 09.03.2021 року в розмірі 480000,00 грн.

Позовні вимоги позивач мотивував тим, що винесена постанова про накладення штрафу є неправомірною, оскільки зафіксоване у акті позапланового заходу порушення вимог статей 21, 24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України № 431 збоку ТОВ "Бруклін Транс 1919" не доведене жодним чином та взагалі не мало місця.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправною та скасовано постанову управління Держпраці у Черкаській області про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 09.03.2021 № ЧК/43/453/АВ/ТД-ФС-12 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 480000 грн;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Черкаській області на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Бруклін Транс 1919" судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 7200 (сім тисяч двісті) грн 00 коп.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, відповідно до змісту яких останній, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що посадовими особами відповідача проведено інспекційне відвідування товариства, за результатами якого виявлено порушення законодавства про працю, а саме: статті 21 та частини 3 статті 24 КЗпПУ і у зв`язку з вказаною обставиною відповідачем складено оскаржувану постанову.

Отже, за наведених в апеляційних скаргах доводів, апелянти вважають рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим у зв`язку з чим просять суд апеляційної інстанції його скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач у відзиві на апеляційні скарги зазначає, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими, та безпідставними. Проте, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку наявним у справі доказам, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За наведених у відзиві обставин, позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції учасники судового процесу підтримали доводи та вимоги апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги відповідно.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що посадовою особою управління на підставі наказу № 44-Н від 25.01.2021 та відповідно до направлення № 42 від 25.01.2021 у період з 27.01.2021 по 09.02.2021 проведено позаплановий захід (інспекційне відвідування) на предмет додержання законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, підставою для проведення такого інспекційного відвідування стала інформація, зазначена в листі ГУ ПФУ в Черкаській області № 2300-0503-8/60201 від 27.11.2020, правова підстава - абзац 14 підпункту 6 пункту 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю № 823 від 21.08.2019.

За результатами інспекційного відвідування управлінням складено акт № ЧК-43/543/АВ від 05.02.2021, в якому зазначено про порушення частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 КЗпП України, абзацу першого постановляючої частини Постанови № 413, а саме:

- не укладено трудового договору з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що є порушенням частини 1 статті 21 КЗпП України;

- працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 допущено до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення Державної податкової служби про прийняття працівників на роботу, що є порушенням частини 3 статті 24 КЗпП України;

- повідомлення про прийняття працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не подано до територіальних органів Державної податкової служби відповідно до вимог ПКМУ №413.

Також, 05 лютого 2021 року відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення № ЧК-43/453/АВ/П/ПТ, відповідно до якого директор ТОВ "Бруклін Транс 1919" - ОСОБА_9 вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідачем 16 лютого 2021 року складено припис № ЧК-43/453/АВ/П, згідно якого позивача зобов`язано усунути порушення частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 КЗпП України, абзацу першого постановляючої частини Постанови №413 до 02.03.2021 відповідно до частини 1 статті 8 та статті 11 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823.

Крім того, 09 березня 2021 року управлінням прийнята постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЧК-43/453/АВ-ТД-ФС-12, відповідно до якої на ТОВ "Бруклін Транс 1919" накладено штраф у розмірі 480000 грн, оскільки позивачем не виконано вимоги припису № ЧК-43/453/АВ/П від 16 лютого 2021 року.

Позивач вважає, що оскаржувана постанова управління є протиправною та підлягає скасуванню, а тому за захистом своїх прав та законних інтересів звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності своїх дій та рішення. Суд не встановив порушення трудового законодавства, яке було інкриміноване позивачу та полягало в допуску позивачем працівників ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) до роботи без оформлення трудового договору, як наслідок відповідачем застосовано штраф, передбачений абзацом 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, за правопорушення, яке позивачем не вчинено.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до преамбули Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року № 877-V (надалі - Закон №877-V) цей Закон визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

Статтею 1 Закону № 877-V встановлено, що державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Відповідно до частини 4, 5 статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Отже, при проведенні заходів державного контролю (нагляду) підлягають застосуванню усі положення цього Закону, оскільки будь-яких особливостей іншими законами не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, Державна служба України з питань праці (далі також - Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідач посилається в апеляційній скарзі на те, що керівник позивача порушив вимоги частини третьої статті 24 КЗпП України та фактично допустив до роботи без належного оформлення трудових відносин працівників, з якими уклав цивільно-правовий договір, замість належного оформлення трудових відносин, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач зазначає, що позивачем порушено вимоги визначених частиною третьою статті 24 КЗпП України, згідно з якою працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідачем винесено оскаржену постанову про накладення штрафу.

При винесенні вказаної постанови відповідач керувався приписами абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з якою юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядчик) зобов`язується на свій ризик, виконати певну роботу за завданням іншої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Обов`язок підрядника виконати роботу або виконавця надати послугу на свій ризик говорить про те, що він не може відмовитися від прийняття на себе певних негативних наслідків, що виникають при виконанні підрядних робіт.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання кінцевих результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є - предмет договору, умови, визначені законом як істотні чи необхідні для договору даного виду, а також всі ті умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента і визначенні умов договору з врахуванням законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями частини першої статті 854 ЦК України замовник виплачує належну підрядчику суму за результатами виконаної роботи. Щодо наданих послуг винагорода за виконану роботу (надані послуги) виплачується виконавцю в розмірі, в терміни і в порядку, який встановлений в договорі (частина перша статті 903 ЦК України).

Отже основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності; за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності, гарантії та компенсації передбачені для працівника, а також обов`язки роботодавця залишаються за його межами.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, виконавець не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13 червня 2019 року по справі №815/954/18 (провадження №К/9901/3195/19), по справі №1840/2507/18 (провадження №К/9901/10124/19), по справі №824/896/18-а (провадження №К/9901/10149/19) та від 3 березня 2020 року по справі №1540/3913/18 (провадження №К/9901/8967/19).

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, між позивачем та ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 укладені цивільно-правові угоди, відповідно до яких виконавець (тобто фізичні особи) зобов`язується надати послуги з перевезення вантажів на автомобілі замовника (тобто товариства), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити зазначені послуги в порядку та на умовах, встановлених даними договорами.

Аналіз змісту вищезазначених договорів дає підстави для висновку, що вищезазначені громадяни перебувають поза межами правового регулювання цивільного законодавства, оскільки предметом договорів є виконання робіт водіїв на транспорті позивача - тобто є процес праці, а не її кінцевий результат, оскільки вищевказані фізичні особи систематично виконували певні трудові функції відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк. Також, у п. 1.1 даного договору передбачено, що саме підприємство забезпечує фізичну особу усім необхідним для виконання роботи, передбаченої вказаним договором.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться пояснення вищезазначених фізичних осіб, проте вони не можуть слугувати, як належні докази в підтвердження укладання цивільно-правових угод, оскільки у даних поясненнях відсутні будь-які застереження фізичних осіб щодо їх неправдивості, у той час як вони скріплені її особистим підписом.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що укладені між Товариством і вищезазначеними фізичними особами договори мають ознаки цивільно-правового.

Той факт, що облік Товариством виплачених фізичним особам сум здійснювався за ознакою 102 «сума винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору», на думку колегії суддів не спростовує правильність позиції контролюючого органу щодо трудового характеру правовідносин між вказаними фізичними особами та підприємством.

З урахуванням наведеного колегія суддів, вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно частин 1-3 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» передбачено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором.

Отже, допуску працівника на роботу обов`язково повинно передувати укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з твердженнями апелянта про безпідставність висновків суду першої інстанції щодо належності укладених між Товариством і вищезазначеними громадянами договори відносяться до цивільно-правового з огляду на встановлені вище його ознаки, які притаманні виключно трудовим правовідносинам.

Відповідно до абз. 2 частини 2 статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

З урахуванням встановлених вище обставин допущення порушень позивачем вимог трудового законодавства колегія суддів вважає обґрунтованим накладення на останнє ГУ Держпраці у Черкаській області штрафу у розмірі 480000,00 грн, чого не було враховано судом першої інстанції та, як наслідок, було помилково скасовано оскаржуваної постанови.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи пункту 1 частин 1, 2 статті 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу апелянта - задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 310, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Черкаській області - задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «Бруклін Транс 1919» - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан

Повний текст постанови виготовлено 22 листопада 2021 року