Справа № 300/3327/21
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" листопада 2021 р. справа № 300/3327/21
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Біньковської Н.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 відповідно до змісту якого просить: визнати протиправним дії щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, а саме невиплат у день звільнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2016 - 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби) за період із 15.12.2017 по день фактичної виплати заборгованості грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2016 - 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24.06.2021 терміном 1287 днів із розрахунку 395,64 грн.*1287 днів = 509188,68 грн., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року № 44.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно, в порушення норм статей 116, 117 КЗпП України, відмовив у нарахуванні і виплаті середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки. Зазначає, що фактичний розрахунок проведений відповідачем не 15.12.2017 у день виключення із списків Військової частини НОМЕР_1 , а 24.06.2021 на підставі рішення суду нараховано та виплачено заборгованість в сумі 6933,49 грн. Вважає, що одночасно із виплатою вказаного середнього заробітку відповідач повинен виплатити і грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року № 44.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Військова частина НОМЕР_1 скористалася правом подання відзиву на позов, в якому стосовно задоволення позову заперечує. Зазначає, що під час проходження позивачем служби у військовій частині НОМЕР_1 рапорт на виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016-2017 роки ним не подавався. Зауважує, що звернень після розрахунку при звільненні ОСОБА_1 щодо не проведення повного розрахунку або незгоди з діями посадових осіб відповідача при виключенні позивача зі списків особового складу не надходило. Звертає увагу на пропущення позивачем строку звернення до суду (а.с.20).
Позивач правом подання відповіді на відзив не скористався.
У період з 19.08.2021 по 30.09.2021 суддя перебувала у відпустці.
Заяв про розгляд справи з викликом сторін суду не надходило. У відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними в справі матеріалами.
Суд, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, встановив наступне.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №315 від 13.12.2017, ОСОБА_1 звільненого відповідно до підпункту б пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з військової служби наказом командувача Повітряних Збройних Сил України, з 15.12.2017 виключено із списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення (а.с.9).
За змістом вказаного наказу, при виключенні ОСОБА_2 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , визначено виплатити йому вихідну допомогу у розмірі 50 відсотків за кожен повний прослужений рік, 100 відсотків премії та щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60 відсотків з 01.12.2017 по 15.12.2017 року включно, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік та грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Вважаючи, що станом на день прийняття наказу №315 від 13.12.2017 про виключення зі списків особового складу відповідачем не проведено розрахунку у повному обсязі, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.03.2021 у справі №300/3577/20, яке набрало законної сили 13.04.2021, серед іншого зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Як зазначає позивач та підтверджено випискою від 24.06.2021 з карткового рахунку позивача про надходження коштів, на виконання вказаного вище рішення суду 24.06.2021 відповідачем на банківський рахунок позивача виплачено заборгованість в сумі 6933,49 грн. (а.с.11).

За змістом позовної заяви та відзиву на позов, між сторонами відсутній спір щодо правильності розміру таких виплат та їх дати.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

За змістом статті 1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з частиною 3 статті 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до абзацу 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не врегульовані питання порушення роботодавцем, строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Отже, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України (надалі також - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

В постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як встановлено судом, позивача виключено із списків особового складу Військлвої частини НОМЕР_1 15.12.2017.

Під час розгляду адміністративної справи №300/3577/20 Івано-Франківським окружним адміністративним судом встановлено, що Військовою частиною НОМЕР_1 при звільненні ОСОБА_2 з військової служби у запас 13.12.2017 протиправно не нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 02.04.2016 по 13.12.2017.

Остаточний розрахунок з вказаних виплат проведений відповідачем 24.06.2021.

Таким чином, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку з 16.12.2017 по 24.06.2021 вказаної грошової компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій за період з 02.04.2016 по 13.12.2017.

Як зазначено судом вище, стаття 116 Кодексу законів про працю України оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Із змісту вказаних правових норм суд робить висновок, що відповідальність в розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо слідує із статті 117 КЗпП.

Отже, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум, прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку.

Коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати, застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100 (підпункт л пункту 1 цього Порядку).

Згідно з п.2 вказаного Порядку №100 від 08.02.1995, середня заробітна плата за час затримки всіх сум належних на час звільнення виплат, обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Враховуючи, що позивача було виключено із списків відповідача в грудні 2017 року, то для обчислення середнього заробітку необхідно брати період за жовтень-листопад 2017 року.

Зміст доданих відповідачем до відзиву на позов доказів засвідчує склад грошового забезпечення позивача за останні два місяці, що передують місяцю, в якому відбулось виключення із списків, в загальній сумі 24134,02 грн. Отже, середньоденне грошове забезпечення для розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати грошових компенсацій становить 395,64 грн. (24134,02 грн. розділити на 61 календарний день).

Загальний період затримки розрахунку при звільненні у спірному випадку становить 1287 календарних днів.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати сум, що належать позивачу до виплати в день звільнення, становить 509188,68 грн. (1287х395,64).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи встановлені і цій справі обставини, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Як встановлено судом, позивачу під час звільнення 13.12.2017 не виплачено грошову компенсацію за невикористані ним додаткові відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2017 роки. Разом з цим, при звільненні ОСОБА_2 підлягала до сплати не тільки вказана компенсація, але й інші виплати. Отже, виходячи з принципу пропорційності суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначеної в процентному співвідношенні до загальної суми належних до виплати позивачу при звільненні сум.

Разом з цим, у суду відсутні дані про розмір належних до виплати позивачу при звільненні сум, внаслідок чого суд позбавлений можливості розрахувати процентне співвідношення наведеної грошової компенсації до всіх належних позивачу при звільненні виплат. За наведених обставин суд приходить до висновку про необхідність зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки в кількості 1287 днів виплати позивачу компенсації за невикористані ним додаткові відпустки, розрахованому в процентному співвідношенні до загального розміру належних до виплати позивачу при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, яка, в силу положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.

Щодо вимог позивача про одночасну компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (надалі також - Порядок №44), суд зазначає, що оскільки з позивачем не проведено відповідного розрахунку із виплати середнього заробітку за час затримки виплати позивачу компенсації за невикористані ним додаткові відпустки, позовні вимоги в цій частині є передчасними, а тому в задоволені вказаної вимоги слід відмовити.

Таким чином, вимоги позивача є частково обґрунтованими, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Стосовно доводів відповідача про те, що позивачем пропущено передбачений частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України місячний строк звернення до суду, суд вказує на наступне.

За правилами частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу).

У цій категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Як слідує із матеріалів позовної заяви зарахування коштів в сумі 6933,49 гривень мало місце 24.06.2021, а із вказаним позовом позивач звернувся до суду 05.07.2021, тобто в межах місячного строку встановленого частиною 5 статті 122 КАС України.

Оскільки позивачем судових витрат не понесено, підстави для їх розподілу відповідно до вимог ст.139 КАС України, відсутні.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 грудня 2017 року по 24 червня 2021 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки 1287 днів виплати компенсації за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, розрахованому в процентному співвідношенні до загального розміру належних до виплати ОСОБА_2 при звільненні сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ),
відповідач - Військова частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ).

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.