Справа № 813/7690/14
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 листопада 2021 року

Київ

справа №813/7690/14

адміністративне провадження № К/9901/21769/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №813/7690/14

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора, Міністерства юстиції України, Військової прокуратури Західного регіону України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Генеральний прокурор України,

про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року (головуючий суддя: Гулик А.Г.)

і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2020 року (головуюча суддя: Бруновська Н.В., судді: Матковської З.М., Улицького В.З).

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Офісу Генерального прокурора, Міністерства юстиції України, Військової прокуратури Західного регіону України, у якому з урахуванням заяв про збільшення й уточнення позовних вимог просив суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №1499-К від 23 жовтня 2014 року про звільнення його з посади військового прокурора Західного регіону України у зв`язку з припиненням трудового договору;

2) поновити його на посаді військового прокурора Західного регіону України з 24 жовтня 2014 року;

3) зобов`язати військову прокуратуру Західного регіону України виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року до дня ухвалення судового рішення;

4) зобов`язати Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що його не ознайомлено з оскаржуваним наказом, копію цього наказу і трудову книжку не видано, розрахунок на день видання наказу не проведено.

Позивач вважає, що через юридичну невизначеність до нього не може бути застосована заборона, передбачена пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади», оскільки у законодавстві відсутнє поняття територіального (регіонального) органу прокуратури України. До того ж, посада заступника військового прокурора Центрального регіону України не є посадою заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України у розумінні вказаного пункту Закону України «Про очищення влади».

Також позивач стверджував, що відповідач порушив принцип рівності перед законом, оскільки застосував вимоги зазначеного Закону лише до одного із трьох військових прокурорів регіонів.

Позивач також наголошував на тому, що під час звільнення йому не висунуто будь-яких звинувачень і не надано можливості від них захищатись, а тому трудові відносини не можуть бути припинені. Зазначив, що вказаний Закон запроваджує колективну відповідальність та відповідальність посадових осіб, виходячи з презумпції їх вини, що суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року позов задоволено:

1) визнано протиправним і скасовано наказ Генерального прокурора України №1499-К від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади військового прокурора Західного регіону України;

2) поновлено ОСОБА_1 на посаді військового прокурора Західного регіону України з 24 жовтня 2014 року;

3) стягнуто з військової прокуратури Західного регіону України середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року до 24 лютого 2020 року у розмірі: 2 540 651,39 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог законодавства;

4) рішення суду в частині поновлення на посаді й стягнення середнього заробітку допущено до негайного виконання;

5) зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що Законом України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 №1789-XII не передбачено існування у системі органів прокуратури України територіального (регіонального) органу прокуратури, про який йдеться в Законі України «Про очищення влади», що у свою чергу порушує принцип юридичної визначеності.

Також суд виходив з того, що заборона протягом десяти років з дня набрання чинності Законом України «Про очищення влади» обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстав для звільнення із займаних посад лише у зв`язку з обійманнями посадовими особами цих посад у передбачений Законом період часу призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, який зафіксований у частині першій статті 62 Конституції України.

Водночас суд указав, що відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо здійснення позивачем будь-яких дій чи бездіяльності заходів, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини. Натомість оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади ґрунтується виключно на довідці про результати вивчення особової справи позивача.

З огляду на це місцевий суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ не може бути визнаний правомірним і має бути скасований і, своєю чергою, позивача належить поновити на посаді військового прокурора Західного регіону України з 24 жовтня 2014 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зрештою суд вказав, що підставою для вилучення з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є, зокрема, надходження до Реєстратора відповідного судового рішення, яке набрало законної сили. Тому зважаючи на визнання незаконним звільнення позивача з роботи суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги щодо зобов`язання Офісу Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Не погодившись із цим рішенням, Офіс Генерального прокурора та Міністерство юстиції України оскаржило його в апеляційному порядку.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2020 року їхні скарги були задоволені частково:

1) рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі змінено;

2) абзац четвертий резолютивної частини цього рішення викладено у наступній редакції: «Стягнути з військової прокуратури Західного регіону України на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року до 24 лютого 2020 року у розмірі: 2 402 813,50 грн з проведенням необхідних відрахувань, податку й інших обов`язкових платежів»;

3) рішення суду в частині стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за один місяць з проведенням необхідних відрахувань, податку й інших обов`язкових платежів допущено до негайного виконання;

4) у решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року у справі № 813/7690/14 - залишено без змін.

Апеляційний суд констатував обґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачі як суб`єкти владних повноважень діяли не у спосіб, що передбачений законами та Конституцією України.

Водночас змінюючи судове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період становить 2 402 813,50 грн, а не 2 540 651,00 грн як визначив суд першої інстанції.

У серпні 2020 року Офіс Генерального прокурора подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвали нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження покликається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Скаржник стверджує, що суди неправильно застосували норми Закону України «Про очищення влади» й помилково застосували до правовідносин статтю 62 Конституції України й статтю 235 Кодексу законів про працю України, без урахування висновків щодо їхнього застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, від 31 січня 2019 року у справі №800/186/17, від 21 травня 2020 року у справі 800/235/17.

Водночас скаржник наполягає на тому, що позивач був законно звільнений з посади, відтак висновки судів вважає необґрунтованими.

Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року було відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Позивач ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у задоволенні вимог цієї скарги, стверджуючи, що її доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій стосовно протиправності звільнення з роботи.

Представник Міністерства юстиції України подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить задовольнити цю скаргу, скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування доводів відзиву покликається на неправильне застосування судами норм Закону України «Про очищення влади».

Військова прокуратура Західного регіону України й Генеральний прокурор України відзивів на касаційну скаргу не подали, копії ухвал про відкриття касаційного провадження отримали 2, 3 листопада 2020 року.

Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги й відзивів на неї, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Умовою для перегляду Верховним Судом судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Водночас подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Отже, подібність правовідносин необхідно встановлювати одночасно за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним і, так би мовити, змістовним. Основним критерій, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний (права й обов`язки суб`єктів).

Касаційна скарга побудована на доводах про неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини третьої статті першої, пунктів 3, 7, 8 частини першої статті 3, пунктів 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» й помилкове застосування до правовідносин статті 62 Конституції України й статті 235 Кодексу законів про працю України.

У цьому взаємозв`язку скаржник покликається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17, від 31 січня 2019 року у справі №800/186/17, від 21 травня 2020 року у справі №800/235/17.

Згідно з твердженнями скаржника, суди першої й апеляційної інстанцій залишили без уваги висновки Верховного Суду, відповідно до яких презумпція невинуватості застосовується лише до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, й не може бути поширена на інші провадження, а мета застосування Закону України «Про очищення влади», який не був визнаний неконституційним, є легітимною для захисту прав й свобод інших людей і його застосування має сприяти дотриманню балансу між потребами демократичної держави та захисту демократії і правами людини.

Проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у наведених скаржником справах №800/547/17, №800/186/17, №800/235/17, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій по суті, колегія суддів зазначає таке.

Висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом обставин, встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду, які здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Аналізуючи наведені доводи скаржника, Суд зауважує, що у справі №800/547/17 за позовом ОСОБА_3 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним і скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії, предметом спору були правомірність рішення КДКП від 13 вересня 2017 року №111дп-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури, а також законність наказу Генерального прокурора України від 6 жовтня 2017 року про звільнення позивача з посади заступника прокурора Кіровоградської області за одноразове грубе порушення правил прокурорської етики (пункт 3 частини першої статті 49 Закону України «Про прокуратуру») на підставі вказаного рішення КДКП.

У справі №800/547/17 правовідносини регулювалися Законом України «Про прокуратуру», а виникненню спору передувало затримання й оголошення позивачеві підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369 Кримінального кодексу України.

Правова позиція, на яку покликається скаржник, була викладена у контексті поширення презумпції невинуватості на дисциплінарне провадження, що було розпочате на підставі відомостей, наявних в матеріалах кримінального провадження.

Водночас у справі, яка розглядається, суди послалися на презумпцію невинуватості у контексті неприпустимості визнання осіб колективно винними без забезпечення індивідуального підходу відповідальності, що є порушенням статей 61 і 62 Конституції України в аспекті забезпечення індивідуального характеру відповідальності й забезпечення презумпції невинуватості. Тобто мова йшла про неприпустимість встановлення презумпції колективної вини.

Отже, у справі №800/547/17 питання презумпції невинуватості було пов`язане саме з обставинами притягнення позивача до кримінальної та дисциплінарної відповідальності. Натомість справа ОСОБА_1 таких фактів узагалі не містить, а покликання на презумпцію невинуватості здійснено судами за суттєво інакших обставин.

З огляду на це колегія суддів Верховного Суду констатує, що обставини справи і, відповідно, спірні правовідносини у справі №800/547/17 та цій справі не є подібними.

Своєю чергою, у справі №800/186/17 за позовом ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Міністерство юстиції України, про визнання незаконними та скасування рішень предметом спору були рішення Вищої ради правосуддя від 25 квітня 2017 року №988/0/15-17 «Про визнання порушення суддею Верховного Суду України ОСОБА_4 вимог щодо несумісності та звільнення його з посади» та ухвала Вищої ради правосуддя від 23 травня 2017 року №1223/0/15/-17 про залишення без розгляду заяви ОСОБА_4 про звільнення з посади судді Верховного Суду України у відставку.

У вказаній справі спір стосувався звільнення судді у зв`язку з порушенням вимог щодо несумісності, а правовідносини регулювалися, окрім як Законом України «Про очищення влади», також Законам України «Про судоустрій і статус суддів», «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», «Про Вищу раду правосуддя».

З указаної справи скаржник використав в обґрунтування підстав касаційного оскарження цитування мотивів суду, які стосувалися спростування сумнівів позивача у конституційності Закону України «Про очищення влади» через те, що цей Закон перебуває на розгляді у Конституційному Суді України на предмет визнання його положень неконституційними.

Проте у справі, яка розглядається, питання неконституційності Закону України «Про очищення влади» узагалі не було предметом оцінки судів і ними не досліджувалося.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у цій справі та у справі №800/186/17 не є подібними і мають різне правове регулювання. Тому доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права належить відхилити.

Зрештою у справі №800/235/17 за позовом ОСОБА_5 до Вищої ради правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Міністерство юстиції України, про визнання незаконним та скасування рішення предметом спору була правомірність рішення Вищої ради правосуддя від 23 травня 2017 року №1232/0/15-17, яким визнано порушення позивачем вимог щодо несумісності та звільнено з посади судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У вказаній справі спір стосувався правомірності звільнення судді у зв`язку з порушенням ним вимог щодо несумісності, а правовідносини регулювалися, окрім як Законом України «Про очищення влади», також Законам України «Про судоустрій і статус суддів», «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», «Про Вищу раду правосуддя».

Із справи №800/235/17 скаржник використав в обґрунтування підстав касаційного оскарження цитування мотивів суду про те, що мета застосування Закону України «Про очищення влади» для захисту прав і свобод інших людей є легітимною, а його застосування має сприяти дотриманню балансу між потребами демократичної держави та захисту демократії і правами людини.

Водночас необхідно зауважити, що ці висновки були зроблені судом при оцінці правомірності обмеження права особи мати суддівський статус.

До того ж, суттєвими для справи №800/235/17 були ті обставини, що позивач не подав заяву, передбачену частиною першою статті 4 Закону України «Про очищення влади», що слугувало підставою для застосування до нього заборон, установлених частиною третьою статті 1 цього Закону.

Також у вказаній справі суд з`ясовував роль, яку відігравав позивач, та його зв`язок з певними антидемократичними явищами, зокрема фактами порушення прав людини і основоположних свобод, які констатовані Європейським Судом з прав людини у рішенні від 9 січня 2013 року в справі «Олександр Волков проти України» (заява №21722/11).

Водночас у справі, яка розглядається, ОСОБА_1 мав статусу прокурора, а не судді, і суди не встановили його зв`язку з антидемократичними явищами чи порушенням основоположних прав людини, а спірні правовідносини мають відмінне регулювання.

З огляду на це колегія суддів Верховного Суду констатує, що висновок, на який покликається скаржник, зроблений за інших фактичних обставин справи.

Отже, обставини справи і, відповідно, спірні правовідносини у справі №800/235/17 та цій справі не є подібними.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів констатує, що висновки Верховного Суду у справах №800/547/17, №800/186/17, №800/235/17 ґрунтувалися на фактичних обставинах і відповідних їм правовідносинах, які сутнісно відрізняються від тих, які маємо у цій справі, а також на іншому (відмінному) правовому регулюванні.

Відтак висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які покликається скаржник, стосуються правовідносин, що не є подібними до тих, з яких виник спір у цій справі, тому не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень щодо якого подано касаційну скаргу у цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Крім того, висновки й правозастосування судів попередніх інстанцій відповідають правовій позиції судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що викладена у постанові від 3 червня 2020 року у справі №817/3431/14.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України касаційне провадження у цій справі належить закрити.

Керуючись статтями 339, 345, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження №К/9901/21769/20 у справі №813/7690/14 за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2020 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду