Справа № 520/20707/21
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2021-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

22 листопада 2021 року № 520/20707/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Кухар М.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ) про визнання протиправною дії, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:

-визнати протиправною дію Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, яка полягає у відмові ОСОБА_1 в призначенні пенсії;

-скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 34 від 19.08.2021р.про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;

-зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати в трудовий стаж період роботи позивача 1992-2005 роки на підставі трудової книжки з урахуванням надання уточнюючих довідок № 1235 від 28.09.2020 р., довідки з місця роботи №№1236,1237,1241,1244 від 28.09.2020 р.; довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії та відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 1238 від 29.08.2020р. та №1242,1245,1246,1247,1248,1249, від 28.09.2020 р.; довідку № 1239 від 29.09.2020р.; довідку про характер праці №1240,1243,1250,1251 від 28.09.2020р.; довідку про заробітну плату №1252,1253 від 28.09.2020 р.; копія наказу про затвердження переліку осіб, які мають права підпису №01 від 08.05.2020 р.; копія наказу про підтвердження прав на пільги № 270 від 27.09.1994 р.; копію наказу про атестацію № 214 від 25.04.1996 р.; копія наказу про пільгове пенсійне забезпечення №362/а від 01.10.1999 р.; копія наказу про результати атестації № 342 від 06.11.2002 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що протиправне рішення пенсійного органу порушує право позивача на належний розмір пенсії, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 22.10.2021 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачам та третій особі, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідач у наданому відзиві на позов проти вимог заявленого позову заперечував. Просив суд відмовити у вимогах заявленого позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Позивач звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області за призначенням пенсії за віком.

Рішенням Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області від 19.08.2021 позивачу відмовлено у призначені пенсії з підстав відсутності необхідного страхового та пільгового стажу для призначені пенсії, оскільки страховий стаж позивача становить 16 років 3 місяці 19 днів, замість 23 років 6 місяців. До страхового стажу не враховано періоди роботи, що внесені до трудової книжки НОМЕР_2 (не зазначена дата видачі); довідка про особливий характер роботи 1992-2005 роки не відповідає вимогам додатку 5 до Порідку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою КМУ від 12.08.1993 р. №637.

Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду із даним позовом.

По суті спірних правовідносин судом зазначається наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-1V (далі - Закон № 1058-1V) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч.2 ст.24 Закону № 1058-1V).

В силу ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-Х1І (далі - Закон №1788-Х11) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, у відповідності до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок).

Відповідно до п. 1 Порядку Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Трудова книжка позивача, підтверджує весь його трудовий стаж. Всі ці посади на яких позивач працював, підтверджуються записами в його трудовій книжці.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці позивача щодо його роботи, відповідачем не надано, а тому, пенсійним органом безпідставно не взято до уваги до страхового стажу періоди роботи, що внесені до трудової книжки, з підстав не зазначення дати видачі.

Крім того, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Висновки аналогічного характеру викладені в постанові Верховного Суду від 29.03.2019 у справі № справа №548/2056/16-а (№К/9901/44334/18).

Що стосується невизнання довідок, які були надані позивачем, суд зазачає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України №1058-ІV на пільгових умовах, пенсія за віком призначається, незалежно від місця останньої роботи, працівникам, зайняти повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами паці. - за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінет Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Згідно п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993р. №637 (надалі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно надати уточнюючу довідку, що передбачено п.20 Порядку №637. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Позивачем до пенсійного фонду були надані: уточнююча довідка №1235 від 28.09.2020 р., довідки з місця роботи №№1236, 1237,1241,1244 від 28.09.2020 р.; довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії та відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №1238 від 29.08.2020 р. та №1242, 1245, 1246, 1247, 1248, 1249 від 28.09.2020 р.; довідка №1239 від 29.09.2020 р., довідка про характер праці №1240, 1243,1250,1251 від 28.09.2020 р.; довідка про заробітну плату №1252, 1253 від 28.09.2020 р.; наказ про затвердження переліку осіб, які мають права підпису №01 від 08.05.2020 р.; наказ про підтвердження прав на пільги № 270 від 27.09.1994 р.; наказ про атестацію №214 від 25.04.1996 р.; наказ про пільгове пенсійне забезпечення №362/а від 01.10.1999 р.; наказ про результати атестації № 342 від 06.11.2002 р.

Проте, відповідачем у рішенні зазначено, що довідка про особливий характер роботи 1992-2005 роки не відповідає вимогам додатку 5 Порядку підтвердження наявного трудового стажу.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VІІ), тимчасово окупованою територією визначено сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 4 Закону №1207-VІІ, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів. проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

На підставі ч. 1 ст. 17 Закону №1207-VІІ передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Згідно з ст. 18 Закону №1207-VIІ, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема. Законом №1207-VІI.

Положеннями ч.ч. 1 - 3 ст. 9 Закону №1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Також, суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини, відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), a також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене, в даному випадку можливо застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки їх неприйняття призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення як громадянину України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 30 жовтня 2018 року у справі №234/3038/17, від 11 грудня 2018 року у справі №360/1628/17, від 31 січня 2019 року у справі №233/1181/17, від 17 липня 2019 року у справі №302/757/17-а, від 02 жовтня 2018 року у справі №569/14531/16-а, від 31 березня 2021 року у справі №0440/6809/18, від 01 березня 2021 року у справі №426/12447/17, від 25 лютого 2021 року у справі №522/6812/17.

Відповідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з урахуванням практики Європейського суду, відповідачем має бути взято до уваги інформацію, зазначену у документах, аби у повному обсязі захистити права позивача який звернувся за перерахунком пенсії.

Враховуючи викладене вище, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у спосіб визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 34 від 19.08.2021р. про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Стосовно позовних вимог позивача зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного та з метою захисту порушених прав позивача слід зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати в трудовий стаж період роботи позивача 1992-2005 роки на підставі: трудової книжки з урахуванням надання уточнюючих довідок № 1235 від 28.09.2020 р., довідки з місця роботи №1236, 1237, 1241, 1244 від 28.09.2020 р.; довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії та відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 1238 від 29.08.2020 р. та №1242,1245,1246,1247,1248,1249, від 28.09.2020 р.; довідки № 1239 від 29.09.2020 р.; довідки про характер праці №1240,1243,1250,1251 від 28.09.2020р.; довідку про заробітну плату №1252, 1253 від 28.09.2020 р.; наказу про затвердження переліку осіб, які мають права підпису №01 від 08.05.2020 р.; наказу про підтвердження прав на пільги № 270 від 27.09.1994 р.; наказу про атестацію № 214 від 25.04.1996 р.; наказу про пільгове пенсійне забезпечення №362/а від 01.10.1999 р.; наказу про результати атестації № 342 від 06.11.2002 р.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та аргументам сторін, які впливають на результат вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 14, 77, 79, 139, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ) про визнання протиправною дії, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області № 34 від 19.08.2021р. про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2, м. Харків, 61022, ) зарахувати в трудовий стаж ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) період роботи позивача 1992-2005 роки на підставі: трудової книжки з урахуванням надання уточнюючих довідок № 1235 від 28.09.2020 р., довідки з місця роботи №1236,1237,1241,1244 від 28.09.2020 р.; довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії та відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 1238 від 29.08.2020 р. та №1242, 1245,1246, 1247, 1248, 1249, від 28.09.2020 р.; довідки № 1239 від 29.09.2020 р.; довідки про характер праці №1240, 1243, 1250, 1251 від 28.09.2020 р.; довідки про заробітну плату №1252, №1253 від 28.09.2020 р.; наказу про затвердження переліку осіб, які мають права підпису №01 від 08.05.2020 р.; наказу про підтвердження прав на пільги № 270 від 27.09.1994 р.; наказу про атестацію № 214 від 25.04.1996 р.; наказу про пільгове пенсійне забезпечення №362/а від 01.10.1999 р.; наказу про результати атестації № 342 від 06.11.2002 р.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) зі сплати судового збору у розмірі 908,0 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Скарга може бути подана у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22 листопада 2021 року.

Суддя Кухар М.Д.