Справа № 420/5019/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5019/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання протиправними дій, зобов`язання переобчислити пенсію,-

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2021 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії відповідача, що виражені у невиконанні відповідачем вимог ст.42.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (1058- IV перша редакція від 09.07.2003) та ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (2195-IV перша редакція від 18.11.2004);

зобов`язати відповідача переобчислити пенсію ОСОБА_1 за термін з 01.07.2005 по 31.03.21 з урахуванням норм вищенаведених законів України та виплатити заборгованість, що утворилась через невиконання відповідачем вимог ст.42.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (1058- IV перша редакція від 09.07.2003) та ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (2195- IV перша редакція від 18.11.2004);

стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. для відшкодування моральної шкоди.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 31.03.2021 року о 16:48:27 справа №420/5019/21 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05.04.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в порядку ст.262 КАС України.

20.04.2021 року за вх.№19831/21 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 03.06.2021 року вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 17.06.2021 року, витребувано у Головного управління матеріали пенсійної справи.

16.06.2021 року за вх.№31474/21 від представника відповідача надійшли витребувані судом матеріали.

Підготовче засідання, призначене на 17.06.2021 року, відкладено на 02.08.2021 року.

Ухвалою суду від 02.08.2021 року закрито підготовче провадження справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 17.08.2021 року.

У судове засідання 17.08.2021 року представники сторін не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання сповіщені належним чином та завчасно. 04.08.2021 року за вх.№ЕС/1637/21 від позивача, а 13.08.2021 року за вх.№ЕП/21769/21 від представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно ч.1 ст.205 КАСУ неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.9 ст.205 КАСУ якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що він отримує пенсію за віком з 01.07.2005 року. За період отримання ним пенсії діяла норма ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», згідно якої до розміру пенсія, яка виплачується дітям війни, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком. Натомість, така норма упродовж строку отримання пенсії Головним управлінням не виконувалась, у зв`язку із чим сформувалась заборгованість зі сплати пенсії, виплату якої позивач заявляє у межах позовних вимог. При цьому, позивач звернув увагу, що застосування при цьому положень інших нормативно-правових актів не відповідає первинній редакції закону, а тому виплата підвищення має бути проведена саме у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Позивач також заявив про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача.

20.04.2021 року за вх.№19831/21 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не погоджується із позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування власної правової позиції представник відповідача зазначає, що згідно Постанови КМ України №1381 виплата підвищення дітям війни здійснюється у розмірі 66,43 гривні, і вказані норми Головним управлінням виконуються. В частині вимог про виплату індексації пенсійний орган наголосив, що розмір отриманої пенсії проіндексовано з 01.03.2019 року. Щодо стягнення моральної шкоди представник наголосив на відсутності обґрунтування заявлення саме 250 000 грн., а також вказав, що використання коштів Пенсійного фонду на інші цілі, ніж передбачено законом, забороняється.

Розглянувши у письмовому провадженні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримує пенсію за віком, призначену з 02.07.2005 року довічно, згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», протокол призначення пенсії №657 від 01.08.2005 року.

Згідно протоколу №657 управління Пенсійного фонду України в м.Ізмаїлі від 01.08.2005 року (а.с. 39), ОСОБА_1 призначено пенсію за віком на загальних умовах.

У переліку складових пенсії підвищення дітям війни відсутнє.

Згідно розпорядження №144959 від 12.09.2005 року перераховано пенсію за віком, у переліку складових пенсії підвищення дітям війни відсутнє (а.с.62).

Аналогічні відомості визначенні у розпорядженні від 18.11.2005 року (а.с.66), 20.01.2006 року (а.с.69), 20.11.2007 року (а.с.75).

Нарахування сум підвищення дітям війни документально у матеріалах пенсійної справи вперше відображено у розпорядженні №144959 від 19.01.2010 року, сума підвищення склала 49,80 грн. (а.с.87).

Наступний перерахунок проведено 13.01.2012 року - сума надбавки склала 57,54 грн. (а.с.100).

19.01.21 позивач звернувся до Головного управління із проханням надати підтвердження відсутності нарахувань надбавки дітям війни відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та виплати індексації згідно ст.42-1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 02.02.21 відповідач повідомив про обрахування розміру пенсії ОСОБА_1 відповідно до постанов КМУ.

Не погоджуючись із вказаним, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений.

Правовий статус дітей війни, основи їх соціального захисту визначає Закон України «Про соціальний захист дітей війни», який гарантує їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 6 цього Закону, державна соціальна підтримка дітей війни полягає, зокрема, у тому, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 р. № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» установлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Як встановлено судом, пенсія позивача складається з основного розміру пенсії за віком, доплати за понаднормативний стаж, визначених відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також підвищення дітям війни, встановленого статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", розмір якого 66,43 гривні, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 р. № 1381.

Суд звертає увагу, що при прийнятті Закону України "Про соціальний захист дітей війни" стаття 6 мала наступну редакцію:

«Дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.»

28.12.2007 року прийнято Закон України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким статтю 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" викладено у наступній редакції:

«Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни».

Згідно рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року вказані зміни визнано неконституційними, а тому з 22.05.2008 року діє первинна редакція закону, згідно якої сума підвищення складає 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Законом № 76-VIII від 28.12.2014 внесено зміни до статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", а саме у частині першій статті 6 слова "у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни" замінити словами "у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України".

Вказані зміни набрали чинності з 01.01.2015 року, і в такій редакції Закон України "Про соціальний захист дітей війни" діє по даний час.

Суд звертає увагу, що підстави для нарахування сум підвищення як дітям війни у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком нормативно були встановлені у такі періоди:

з 02.07.2005 року (з моменту призначення пенсії) по 01.01.2008 року;

з 22.05.2008 року (згідно рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року) по 01.01.2015 року.

При цьому, суд звертає увагу, що окремі періоди виплати пенсії з урахуванням підвищення пенсії дітям війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком були предметом розгляду судами, зокрема:

період з 01.01.2012 по 31.12.2014 року - справа №500/8554/14-а;

період з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року - справа №500/7280/17;

період з 01.01.2019 року по 30.06.2019 року - справа №420/4072/19.

Суд звертає увагу, що законом № 76-VIII від 28.12.2014 внесено зміни до статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", а саме у частині першій статті 6 слова "у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни" замінити словами "у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України"

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 р. № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» установлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Вказані акти є чинними, а тому відповідач повинен був дотримуватись їх при здійсненні виплати підвищення як дітям війни.

З огляду на вказане, підстави для виплати підвищення у період з 01.01.2015 року відсутні.

В частині періоду до 01.01.2015 року суд вказує на наступне.

Період з 01.01.2012 по 31.12.2014 року в контексті виплати підвищення у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком був предметом спору у справі №500/8554/14-а.

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.05.2015 року у справі №500/8554/14-а, залишеною без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2015 року, зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Ізмаїлі та Ізмаїльському районі Одеської області здійснити перерахунок та забезпечити проведення виплати на користь ОСОБА_1 недоплаченого як дитині війни щомісячного підвищення до пенсії за період з 30.06.2014р. по 02.08.2014р. у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком виходячи з розрахунку прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за виключенням фактично виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Отже, спір в частині періоду з 01.01.2012 по 31.12.2014 року вирішено, у зв`язку із чим суд не надає оцінку вказаним правовідносинам при розгляді справи №420/5019/21.

Як встановлено з матеріалів справи, нарахування сум підвищення дітям війни документально у матеріалах пенсійної справи вперше відображено у розпорядженні №144959 від 19.01.2010 року, сума підвищення склала 49,80 грн. (а.с.87).

При цьому, відповідачем не надано пояснень з приводу того, яким чином вказана сума підвищення була отримана.

Статтею 52 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» установлено у 2010 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 825 гривень, з 1 квітня - 839 гривень, з 1 липня - 843 гривень, з 1 жовтня - 861 гривні, з 1 грудня - 875 гривень та для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення:

осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 695 гривень, з 1 квітня - 706 гривень, з 1 липня - 709 гривень, з 1 жовтня - 723 гривень, з 1 грудня - 734 гривень.

При цьому, 30% від 695 гривень складає 208,50 грн., а не 49,80 грн., отже у 2010 році вимоги ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не дотримано.

Наступний перерахунок проведено 13.01.2012 року, однак вказаний період вже оцінений судом у постанові від 07.05.2015 року у справі №500/8554/14-а.

Таким чином, з наявний матеріалів справи судом встановлено наступне:

з 02.07.2005 року (з моменту призначення пенсії) по 01.01.2008 року, а також з 22.05.2008 року (згідно рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року) по 14.01.2010 року підвищення, передбачене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», взагалі не виплачувалось;

з 14.01.2010 року по 01.01.2012 року - виплата проводилась у розмірі 49,80 грн., чим не дотримано вимоги ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Отже, суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправними дій Головного управління ПФУ в Одеській області щодо нарахування та виплати підвищення дітям війни у періоди з 02.07.2005 року по 01.01.2008 року та з 22.05.2008 року по 01.01.2012 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та т. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. №3477-IV суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно з ч. 2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги.

З огляду на обсяг задоволених позовних вимог суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління ПФУ в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення дітям війни у періоди з 02.07.2005 року по 01.01.2008 року та з 22.05.2008 року по 01.01.2012 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Суд звертає увагу, що позивач не обґрунтовує своїх доводів в частині невиплати Головним управлінням сум індексації, тоді як матеріали справи підтверджують, що сума пенсії регулярно індексується, а її виплата проводиться у проіндексованому розмірі.

Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права" і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту "d" Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: "Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин".

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IVдо офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: "Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію".

При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа "Бушемі проти Італії", рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).

З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України.

Згідно з ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У позові ОСОБА_1 вказує, що здійснити повну оцінку та повністю відшкодувати моральну шкоду, заподіяну відповідачем у рамках спірних правовідносин, неможливо. Натомість, позивач не вказує, у якому вигляді він зазнав моральної шкоди. Твердження позивача про неможливість продовження активного громадського життя не пов`язана логічно із оскаржуваними діями.

З наявних матеріалів справи та пояснень позивача суд не вбачає вимогу про стягнення моральної шкоди обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом обставин суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а доводи відповідача слід відхилити з вищенаведених мотивів.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.8 Закону України "Про судовий збір" ухвалою суду від 05.04.2021 року, інші судові витрати, які підлягають розподілу, відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (; адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання протиправними дій, зобов`язання переобчислити пенсію - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління ПФУ в Одеській області щодо нарахування та виплати підвищення дітям війни у періоди з 02.07.2005 року по 01.01.2008 року та з 22.05.2008 року по 01.01.2012 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління ПФУ в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення пенсії дітям війни за періоди з 02.07.2005 року по 01.01.2008 року та з 22.05.2008 року по 01.01.2012 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України, безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян