Справа № 440/4314/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 р.Справа № 440/4314/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Севастьянової А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 (головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба) по справі № 440/4314/21

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 неотриманої частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 та невиплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.06.2020 по 31.03.2021;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 неотриману частину середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 у розмірі 1 051 575,29 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.06.2020 по 31.03.2021 у розмірі 2 523 088,06 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 17 червня 2020 року по 29 березня 2021 року.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 17 червня 2020 року по 29 березня 2021 року у розмірі 412 200,36 грн з відрахуванням податків та зборів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення в частині відмови в позові про визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невиплаті ОСОБА_1 неотриманої частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 та стягнення його у розмірі 1 051 575,29 грн., в цій частині прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, визнати протиправну бездіяльність та стягнути з Офісу Генеральної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 у розмірі 1 051 575,29 грн.

Змінити рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 17 червня 2020 року по 29 березня 2021 року , виклавши його в наступній редакції: «Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 17 червня 2020 року по 29 березня 2021 року у розмірі 2 523 088,06 грн».

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, не врахував, що середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 розрахований судом під час вирішення справи № 440/466/20 без урахування коефіцієнту підвищення посадового окладу. Позивач звертався до відповідача із заявою про перерахунок середнього заробітку, проте останнім відмовлено в такому перерахунку, а тому вважає, що вказані обставини є підставою для звернення до суду.

Щодо визначення середнього заробітку за період з 17.06.2020 по 29.03.2021, зазначив, що суд першої інстанції безпідставно розрахував вказану суму без урахування підвищення посадових окладів прокурорів.

Вважає, що суд помилково керувався постановою № 505, якою врегульовано заробітну плату працівників Генеральної прокуратури України, оскільки судовим рішенням по справі № 440/466/20 позивача поновлено на посаді в Офісі Генерального прокурора. На думку апелянта, при визначенні середнього заробітку необхідно керуватись нормативними актами, які регулюють заробітну плату в Офісі Генерального прокурора.

Офіс Генерального прокурора (далі - відповідач) не погодившись із судовим рішенням в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просив скасувати його в цій частині та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що поновлення на роботі відбувається лише за заявою особи чи у випадку відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення. Вказує, що ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України з 25.12.2019 у зв`язку з надходженням постанови від 08.02.2021 про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, відповідачем судове рішення виконано повністю та із додержанням вимог чинного законодавства. Вказане, на думку апелянта, свідчить про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку на користь позивача за невиконання судового рішення.

Офіс Генерального прокурора подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення в цій частині без змін.

ОСОБА_1 не надав відзив на апеляційну скаргу відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України з 2004 року.

Наказом Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2104 ц ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статі 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.12.2019.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 у справі №440/466/20, яке набрало законної сили за наслідками апеляційного перегляду 06.10.2020 визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 №2104ц «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.12.2019.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді в Офісі Генерального прокурора, рівнозначній, яку позивач обіймав в Генеральній прокуратурі України станом на день звільнення 24.12.2019.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 у сумі 241 491,12 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 25.12.2019 та в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора України на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 43 718,22 грн (т. 1 а.с. 19-31, 32-46).

Судове рішення пред`явлено до примусового виконання та на його виконання наказом Генерального прокурора від 29.03.2021 №283ц, скасовано наказ від 21.12.2019 №2104ц та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України з 25.12.2019 (т. 1 а.с. 116).

18.02.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу із урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу, передбаченого п. 10 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 (т. 1 а.с. 13).

У відповідь на вказане звернення відповідач листом від 15.04.2021, з посиланням на абз.3 п.3 ,п.7 розділу ІІ "Прикінцевих і перехідних положень" Закону України " Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових закладів із реформи органів прокуратури", постанови КМУ № 505 від 31.05.2012 " Про упорядкування структури та умов оплати працівників органів прокуратури", повідомив позивача, що коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення посадового окладу, передбаченого п. 10 постанови КМУ №100 від 08.02.1995, є можливим виключно у разі призначення на посаду до Офісу Генерального прокурора за результатами успішної атестації (т. 1 а.с. 14-15).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу із урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу, а також враховуючи несвоєчасне виконання судового рішення, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач несвоєчасно виконав судове рішення в частині поновлення на посаді позивача, а тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з 17.06.2020 по 29.03.2021 в розмірі 412 200,36 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020, суд першої інстанції виходив з того, що по вказаним правовідносинам існує судове рішення у справі № 440/466/20, яким встановлено розмір виплати, що стягнута на користь позивача, а тому звернення з даним адміністративним позовом, є фактичною незгодою із проведеними у судовому рішенні розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу і спрямоване на перегляд судового рішення, що набрало законної сили, у непередбачений процесуальним законом спосіб.

При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, за період з 17.06.2020 по 29.03.2021 суд стягнув на користь позивача суму , без урахування коефіцієнту підвищення посадових окладів, посилаючись на те, що посадовий оклад позивача, як працівника Генеральної прокуратури України, не підвищувався, а підстави для застосування посадових окладів працівників Офісу Генерального прокурора при обчисленні середнього заробітку ОСОБА_1 відсутні.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом першої інстанції і не заперечується відповідачем, позивача було поновлено на посаді судовим рішенням, яке не виконано негайно Офісом Генерального прокурора.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частина 1 ст. 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч. 7 ст. 235 КЗпП України).

Тобто законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів особи, що звернулася за захистом цього права..

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 813/1271/18.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням із часу його оголошення в судовому засіданні.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч. 3 ст.14 КАС України).

Приписи ст. 236 КЗпП України передбачають, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Тобто відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Судом встановлено, що в порушення вищенаведених норм, відповідачем рішення суду в частині поновлення на посаді, що звернуто до негайного виконання 16.06.2020 не виконувалось до 29.03.2021, що в свою чергу свідчить про затримку відповідачем виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та зумовлює породження у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки в силу приписів статті 236 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням від 16.06.2020 у справі № 440/466/20 поновлено ОСОБА_1 на посаді з 25.12.2019, проте фактично відповідачем судове рішення виконано 29.03.2021, що підтверджується наказом від 29.03.2021 № 2104ц та визнається сторонами по справі .

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для виплати позивачу середнього заробітку, з посиланням на своєчасне та в повному обсязі виконання судового рішення, колегія суддів відхиляє, оскільки обов`язок виконати рішення суду, зокрема в частині поновлення , не пов`язаний із зверненням особи або відкриття виконавчого провадження.

Отже, доводи апелянта щодо виконання судового рішення після відкриття виконавчого провадження, не свідчать про своєчасність дій відповідача.

Колегія суддів зауважує, що добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Відповідно до ст. 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення відповідно до ст. 236 КЗпП України на користь позивача середнього заробітку за період з 17.06.2021 (наступного дня після ухвалення судового рішення про поновлення на посаді) по 29.03.2021 (дата прийняття наказу про поновлення позивача на посаді).

Щодо апеляційної скарги позивача.

В апеляційній скарзі позивач не погоджується із розміром середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, визначеного судом, оскільки він розрахований без коефіцієнту підвищення посадових окладів прокурорів, та без врахування постанови КМУ від 11.12.2019 № 1155, ст.81 Закону України " Про прокуратуру".

Вирішуючи спір, та здійснюючи розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, суд першої інстанції, керувався постановою КМУ № 505 від 31.05.2012 "Про упорядкування структури та умов оплати працівників органів прокуратури", якою урегульовано заробітну плату працівників Генеральної прокуратури України, не взяв до уваги підвищення посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора посилаючись на Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури".

Колегія суддів погоджується з висновками суду, з огляду на наступне.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 1 пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Офісу Генерального прокурора від 21.05.2021 вих.№21-393зп середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці роботи у Генеральній прокуратурі України перед звільненням складає 2 081,82 грн (т. 1 а.с. 124).

Кількість робочих днів з 17 червня 2020 року по грудень 2020 р. складає 138 днів, з січня до 29 березня 2021 року 59 днів, що підтверджується листами Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019, від 12.08.2020.

Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у справі №440/466/20 за період з 17.06.2020 по 29.03.2021, який підлягає стягненню на користь позивача складає 412 200, 36 грн (198 х 2081,82 грн), як вірно зазначено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги позивача про необхідність застосування коефіцієнта підвищення посадового окладу при обчисленні середнього заробітку, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 10 Порядку №100 (у редакції, чинній до 12.12.2020) обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.

Отже, у разі підвищення тарифних ставок і посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення при обчисленні середньої заробітної плати.

Так, 15.07.2015 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру", який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Згідно ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 ст. 8 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Відповідно до статті 13 Закону №108/95-ВР оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Судом встановлено, що на дату звільнення з органів прокуратури посадовий оклад позивача нараховувався в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України у Постанові № 505.

Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури" затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів.

Відповідно до частин 1, 3, 4 ст. 81 Закону України „Про прокуратуру" заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з відповідним коефіцієнтом.

Разом з цим, 25.09.2019 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-IX, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Пункт 7 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" цього Закону встановлює, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Наведені вище приписи пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX неконституційними не визнавались та є чинними.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що дія статті 81 Закону України "Про прокуратуру" в частині визначення розміру посадового окладу з розрахунку до прожиткового мінімуму може бути застосована до позивача виключно в разі успішного проходження ним атестації та переведення до Офісу Генерального прокурора, чого у спірних відносинах не відбулось, а тому підстав для застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Судом не встановлено, що в спірний період позивач успішно пройшов атестацію для обіймання посади в Офісі Генерального прокурора.

Доводи позивача, що судовим рішенням його поновлено на посаді до Офісу Генерального прокурора, а тому до спірних правовідносин мають застосовуватись положення, які регулюють заробітну плату працівників Офісу Генерального прокурора, колегія суддів вважає помилковими, оскільки, згідно законодавства, підвищені посадові оклади мають право отримувати лише ті працівники прокуратури, які успішно пройшли атестацію.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про невірне визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що питання поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 вирішувалося в іншій справі, за результатами розгляду якої, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 у справі №440/466/20, зокрема, стягнуто з Офісу Генерального прокурора України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 у сумі 241 491,12 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Вказане рішення набрало законної сили за наслідками апеляційного перегляду 06.10.2020 та виконано відповідачем в повному обсязі, що визнається позивачем.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 позивач посилається на те, що у справі № 440/466/20 розмір середнього заробітку визначений в сумі 241 491,12 грн, проте з 16.01.2020 затверджено нові посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, у зв`язку з чим вважає, що середній заробіток в період з 16.01.2020 по 16.06.2020 має розраховуватись з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно зазначив, що питання розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вирішено в справі № 440/466/20, яке за наслідками апеляційного перегляду за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора, залишено без змін. При цьому, правильність розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 під сумнів не ставилося, рішення суду у справі № 440/466/20 в цій частині не оскаржувалося.

За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції, що доводи позивача позивача свідчать про його незгоду із рішенням суду у справі № 440/466/20 в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу і фактично є спробою переглянути рішення суду, що набрало законної сили, що не передбачено процесуальним законом.

Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 24.09.2021 у справі № 640/7614/20.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.08.2021 по справі № 440/4314/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 22.11.2021 року