Справа № 160/21251/21
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

22 листопада 2021 року Справа № 160/21251/21

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Горбалінський В.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до П`ятнадцятої кадрової комісії обласних, прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04.11.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до П`ятнадцятої кадрової комісії обласних, прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних, прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) за №381 від 13.09.2021 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації» щодо неуспішного проходження атестації ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Дніпропетровської обласної прокуратури №3307к від 19.09.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 Дніпропетровської області та органів прокуратури;

- поновити ОСОБА_1 у Криворізькій центральній окружній прокуратурі Дніпропетровської області на посаді рівнозначній до посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 Дніпропетровської області Дніпропетровської області;

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 25.10.2021 і по день винесення рішення суду;

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 невиплачену частину заробітної плати за період з 15.03.2021 по 22.10.2021, а саме різницю між посадовим окладом і надбавкою за вислугу років, які повинні були виплачуватись згідно вимог Закону України «Про прокуратуру» та фактично виплаченими коштами;

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати;

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 25.10.2021 і по день фактичного розрахунку.

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч гривень 00 копійок);

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн. (шістдесят тисяч гривень 00 копійок).

09.11.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано позивачу надати до суду документ про сплату судового збору у розмірі 1200,00 грн. та належним чином завірені копії додатків, доданих до позовної заяви (для відповідачів).

18.11.2021 року представник позивача звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою про долучення квитанції про сплату судового збору, разом із якою долучила квитанцію про сплату судового збору у розмірі 908,00 грн.

18.11.2021 року представник позивача звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою на ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначила наступне:

- щодо сплати судового збору у розмірі 1200,00 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди представник позивача зазначила, що за вказану вимогу не справляється судовий збір в силу п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір». Також представник позивача зауважила, що у постанові Верховного Суду від 14.01.2021 року у справі №205/10899/19 зроблено висновок про відсутність необхідності сплати судового збору за оскарження рішення суду першої інстанції в частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, та за подання якої, у силу пункту 13 частини другої статті 3 Закону №3674-VI, судовий збір не справляється та зазначено, що аналогічні висновки щодо застосування зазначених норм права містяться в постановах Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року в справі №405/8768/18, від 05 березня 2020 року в справі №597/664/18;

- щодо подання належним чином завірених копій додатків, доданих до позовної заяви (для відповідачів) представник позивача зауважила, що в ухвалі суду про залишення позовної заяви здійснено посилання на ДСТУ 4163-2003, який скасовано з 01.09.2021 року. Також представник позивача, що вимоги вказаного ДСТУ не підлягають застосуванню до позивача. Окремо представник позивача зазначила, що Кодексом адміністративного судочинства України не вимагається належним чином засвідчення копій документів, доданих до позовної заяви для відповідачів. Підсумовуючи представник позивача зазначила, що засвідчення копій як підстава для залишення позовної заяви без руху є надмірним формалізмом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі або повернення позовної заяви позивачеві, суд виходить з наступного.

Щодо доводів представника позивача стосовно сплати судового збору у розмірі 1200,00 грн. за вимогу про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Проаналізувавши надані представником позивача постанови Верховного Суду, в яких викладено висновки стосовно відсутності підстав для сплати судового збору за вимогу про стягнення шкоди, яка заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, та за подання якої, у силу пункту 13 частини 2 статті 3 Закону №3674-VI, судовий збір не справляється, суд дійшов висновку, що наразі у Верховному Суду наявні різні позиції стосовно необхідності сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди.

З огляду на вказані висновки Верховного Суду, суд вбачає за необхідне застосувати вказані висновки до позивача, як такі, які є більш сприятливі для позивача.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовна заява відповідає вимогам Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про судовий збір» в частині дотримання вимог щодо сплати судового збору.

Стосовно доводів представника позивача про подання належним чином завірених копій додатків, доданих до позовної заяви (для відповідачів), суд зауважує наступне.

Суд звертає увагу, що ДСТУ 4163-2003 дійсно втратив чинність з 01.09.2021 року, водночас з 01.09.2021 року набрав чинності ДСТУ 4163-2020 «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» на заміну ДСТУ 4163-2003. Вказане підтверджується наказом Державного підприємство "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" №144 від 01.07.2020 року.

Відповідно до п.1.1 ДСТУ 4163-2020 цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи незалежно від носія інформації (далі документи), зокрема на: організаційні (положення, статути, посадові інструкції, штатні розписи тощо); розпорядчі (постанови, рішення, накази, розпорядження); інформаційно-аналітичні (акти, довідки, доповідні записки, пояснювальні записки, службові листи тощо) документи, створювані в результаті діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, організацій та інших юридичних осіб (далі юридична особа) незалежно від їхнього функціонально-цільового призначення, рівня і масштабу діяльності та форми власності.

Суд зазначає, що вказаний ДСТУ поширюється зокрема, але не виключно, на організаційні (положення, статути, посадові інструкції, штатні розписи тощо); розпорядчі (постанови, рішення, накази, розпорядження); інформаційно-аналітичні (акти, довідки, доповідні записки, пояснювальні записки, службові листи тощо) документи, створювані в результаті діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, організацій та інших юридичних осіб (далі юридична особа) незалежно від їхнього функціонально-цільового призначення, рівня і масштабу діяльності та форми власності.

Таким чином, вказаний ДСТУ також врегульовує правовідносини, в яких можуть виступати і інші суб`єкти, окрім юридичних осіб.

Також представник позивача не навів жодних доводів, які б аргументували його дії під час посвідчення документів, які долучені до примірника позовної заяви для суду та відсутність такого посвідчення документів, які долучені до примірників позовної заяви для відповідачів.

Представник позивача фактично використовує ДСТУ 4163-2020 під час посвідчення документів, які долучені до примірника позовної заяви для суду та одночасно приводить твердження про відступіть підстав для застосування ДСТУ 4163-2020 до позивача під час посвідчення аналогічних документів, які долучені до примірників позовної заяви для відповідачів, оскільки він не є державним органом, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою чи організацією.

Отже, вказані доводи не можна вважати усуненням даних недоліків позовної заяви.

В свою чергу, ДСТУ 4163-2020 фактично дублює положення ДСТУ 4163-2003 щодо правил засвідчення копій.

Відповідно до п.5 розділу 5 ДСТУ 4163-2020 відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії.

У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчують відбитком печатки юридичної особи, структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо) юридичної особи або печатки «Для копій».

Відмітку про засвідчення копії документа проставляють нижче реквізиту «Підпис» на лицьовому боці останнього аркуша копії документа.

В свою чергу, суд повторно звертає увагу позивача та його представника на порядок засвідчення копій та застосування вказаного порядку, що неодноразово підтверджувалося висновками Верховного Суду у постановах від 08.05.2019 року у справі №160/7887/18 та від 01.07.2021 року у справі №750/5843/19.

Вказані висновки підлягають застосуванню при засвідченні будь-яких документів, які подаються до суду.

Також суд зазначає, що позивачем та його представником в примірнику позовної заяви для суду та на копіях документів, які засвідчені належним чином, не зазначено, що вказані документи подаються виключно для суду.

Відповідно до ч.1,4 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно ч.1-4 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

З огляду на вказані норми суд звертає увагу, що Кодексом адміністративного судочинства України не встановлено пріоритетності засвідчення копій документів виключно для суду та відсутність обов`язку у особи, яка подає відповідні документи, посвідчувати вказані документи, які подаються для відповідача.

Отже, доводи представника позивача, якими вона обумовлює усунення недоліків позовної заяви стосовно належним чином завірених копій додатків, доданих до позовної заяви (для відповідачів), не можуть вважатись усуненням зазначених недоліків.

Щодо надмірного формалізму суд зазначає, що посвідчення належним чином додатків, доданих до позовної заяви не може вважатись «надмірним формалізмом», оскільки вказані процесуальні дії передбачені законодавством та необхідність виконання даних процесуальних дій неодноразово підтверджується, зокрема, Верховним Судом.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Враховуючи, що провадження у справі на даний час не відкрито, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає поверненню позивачеві, з підстав невиконання ним вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, керуючись ст. 94, 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до П`ятнадцятої кадрової комісії обласних, прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви, разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами, направити особі, яка її подала.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили у порядку та у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський