Справа № 640/18786/20
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 листопада 2021 року м. Київ № 640/18786/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
провизнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.10.2020 року, просить:

1) визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 03 жовтня 2018 року до 16 жовтня 2020 року;

2) зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з 03 жовтня 2018 року до 16 жовтня 2020 року включно в розмірі 598 980,00 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 20 серпня 2004 року він проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . 21 березня 2017 року він отримав статус учасника бойових дій. Наказом Міністра оборони України від 18 вересня 2018 року №96Р його звільнено з військової служби у запас, а відповідно до наказу в/ч НОМЕР_1 від 02 жовтня 2018 року №220 ДСК його виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Разом з тим, при звільненні з військової служби, відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017, 2018 роки та індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2020 року у справі 761/32287/19 відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017, 2018 роки та індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

На виконання рішення суду, 10 червня 2020 року відповідач здійснив розрахунок з позивачем за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017, 2018 роки у розмірі 22 431,17 грн.

У подальшому, за результатами розгляду апеляційної скарги відповідача на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2020 року у справі 761/32287/19 в частині зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2020 року суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На виконання рішення суду, 16 жовтня 2020 року відповідач здійснив виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року у розмірі 4 774,51 грн.

Таким чином, позивач вважає, що відповідно до приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2018 року по 10 червня 2020 року за затримку виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017, 2018 роки, та за період з 03 жовтня 2018 року по 16 жовтня 2020 року - за затримку виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

Ухвалою від 18 серпня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

14 вересня 2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

21 вересня 2020 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що станом на день його звільнення з військової служби відповідач здійснив протиправну бездіяльність, не нарахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, індексацію грошового забезпечення, не повідомив про нараховані грошові суми належні до виплати та не здійснив їх виплату. Таким чином, саме з вини відповідача позивач не отримав при звільненні всі належні йому до виплати грошові кошти, а тому доводи відповідача щодо неможливості застосування до даних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України є помилковими.

28 вересня 2020 року відповідач подав до суду письмові заперечення, які обґрунтовані тим, що згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини, компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача.

Ухвалою від 03 грудня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва повернув без розгляду заяву ОСОБА_2 про зміну розміру позовних вимог.

Ухвалою від 05 лютого 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва визнав поважними причини пропуску позивачем строку на звернення із заявою про уточнення позовних вимог та прийняв заяву ОСОБА_2 про уточнення позовних вимог від 16 жовтня 2020 року.

19 лютого 2021 року відповідачем подано клопотання про врахування під час розгляду справи правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі №804/3000/18 та від 11 лютого 2021 року у справі №1540/3742/18.

24 лютого 2021 року позивач подав заяву, у якій зазначив, що зазначені правові висновки Верховного Суду стосуються відсутності підстав для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника, та не можуть бути прикладом в даній адміністративній справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 з 2016 року по 02 жовтня 2018 року.

Наказом Міністра оборони України від 18 вересня 2018 року №96Р позивача звільнено з військової служби у запас.

Наказом командира військової частини (по стройовій частині) від 02 жовтня 2018 року позивача знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 з 02 жовтня 2018 року.

21 березня 2017 року позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 .

У зв`язку з тим, що відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2017 року по 2018 рік, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та індексацію грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 02 жовтня 2018 року, передбачену статтями 1, 2, 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», позивач звернувся позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Рішенням від 20 березня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва задовольнив адміністративний позов ОСОБА_1 ; визнав протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2018 рік; зобов`язав в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2018 рік; визнав протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року; зобов`язав в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.

На виконання зазначеного рішення суду, відповідач перерахував позивачу на картковий рахунок у АТ КБ «Приватбанк» компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 року по 2018 рік у розмірі 22 431,17 грн.

Разом з тим, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2020 року в частині визнаня протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року та зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, відповідач оскаржив до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Постановою від 01 жовтня 2020 року Шостий апеляційний адміністративний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 , а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2020 року - без змін.

На виконання рішення, 16 жовтня 2020 року відповідач перерахував позивачу на картковий рахунок у АТ КБ «Приватбанк» індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року у розмірі 4 774,51 грн.

Оскільки відповідач відповідно до вимог чинного законодавства не провів з позивачем повного розрахунку в день звільнення, а такий розрахунок проведено лише 16 жовтня 2020 року, на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва за захистом своїх порушених прав.

Незгода позивача з вказаним податковим повідомленням рішенням зумовила його звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає за можливе застосувати норми статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі №200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі №240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі №340/970/20, від 24 червня 2021 року у справі №480/2577/20.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 висловлено правову позицію, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, відповідно до якої статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Водночас, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Положення частини першої та частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, водночас істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Зрештою, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Матеріалами справи встановлено, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017 та 2018 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та індексацію грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 02 жовтня 2018 року, передбачену статтями 1, 2, 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», проте в/ч НОМЕР_1 не виплатила позивачу спірну компенсацію.

Отже, право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року, а обов`язок здійснити таку виплату покладено на в/ч НОМЕР_1 .

Вказані обставини, відповідно до положень частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягають доказуванню у межах даного спору.

При цьому, суд вважає не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

Водночас, суд зазначає, що розрахунок компенсації за час затримки розрахунку при звільненні необхідно здійснювати за період з 03 жовтня 2018 року (наступного дня після звільнення) по 16 жовтня 2020 року (день проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем) включно.

З огляду на викладене, позовна вимога в частині визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2018 року по 16 жовтня 2020 року підлягають задоволенню.

У свою чергу, вимога позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2018 року по 16 жовтня 2020 року також підлягає задоволенню, оскільки є похідною від попередньої.

Разом з тим, розрахунок належної до стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту Порядок №100).

Із пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку №100).

Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_1 від 27 серпня 2020 року №222/4/164/239/362 грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становило 49 044,00 грн. (серпень 2018 року 24 522,00 грн., вересень 2018 року - 24 522,00 грн.).

Кількість робочих днів у вказаний період становила 42 дні (серпень 2018 року 22 робочі дні, вересень 2018 року 20 робочих днів).

Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача у вказаний період становив 1 167,71 грн. (49 044,00 грн. / 42 дні).

Кількість днів затримки виплати належних позивачу сум при звільненні у період з 03 жовтня 2018 року до 16 жовтня 2020 року становить 745 днів.

З огляду на викладене, компенсація за час затримки розрахунку при звільненні складає 869 943,95 грн. (1 167,71 грн. х 745 днів).

Поряд із цим, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (пункт 92 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

При цьому, Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена грошова компенсація за невикористану ним у 2017 та 2018 роках додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, та індексація грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 02 жовтня 2018 року. Загальна сума вказаних виплат склала 27 205,68 грн. (22 431,17 грн. (сума виплаченої грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій) + 4 774,51 грн. (сума виплаченої індексації грошового забезпечення)).

Разом з тим, відповідно до грошового атестату серії ЗУ №329854, засвідчено, що ОСОБА_1 виплачені такі види грошового забезпечення до 02 жовтня 2018 року:

1) оклад за військовим званням - 95,48 грн.;

2) посадовий оклад 554,84 грн.;

3) надбавка за вислугу років 325,16 грн.;

4) надбавка за таємність (15 %) 83,23 грн.;

5) НОПС (40 %) 390,19 грн.;

6) премія (24 %) 133,16 грн.;

7) одноразова грошова допомога в разі звільнення з військової служби 429 135,00 грн.

Таким чином, загальний розмір виплати, проведеної з позивачем у день звільнення становив 430 717,06 грн.

При цьому, суд не враховує виплачену позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік у розмірі 22 704,00 грн. та матеріальну допомогу за 2018 рік у розмірі 22 704,00 грн., оскільки вони були виплачені позивачу раніше, а саме відповідно до наказів командира в/ч НОМЕР_1 від 28 лютого 2018 року №48 та від 02 лютого 2018 року №29 відповідно, а тому такі виплати не відносяться до сум, які підлягали виплаті позивачу у день звільнення з військової служби.

З огляду на викладене, розмір належних до виплати позивачу сум у день звільнення, з урахуванням грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення складала 457 922,74 грн.

Таким чином, застосовуючи принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, суд зазначає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі у відсотковому значенні становить 5,94 %, який судом розраховано наступним чином ((27 205,68 грн. х 100 %) / 457 922,74 грн. = 5,94 %), де:

- 457 922,74 грн. (розмір належних до виплати позивачу сум у день звільнення), що становить 100 % належних позивачу виплат у день звільнення;

- 27 205,68 грн. (розмір виплаченої грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення).

З огляду на викладене, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі у грошовому еквіваленті складає 51 674,67 грн. (869 943,95 грн. х 5,94 %).

Крім того, стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом, суд зазначає таке.

Аналізуючи положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила таке.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Окрім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки предметом переданого на розгляд адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування частини третьої статті 233 Кодексу законів про працю відсутні.

При цьому Верховний Суд акцентує увагу на тому, що під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення Кодексу адміністративного судочинства України як норми спеціального процесуального закону.

Такого висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20 сформулював правовий висновок про те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України.

Так, відповідно до положеннями частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У справі, що розглядається, суд встановив, що розрахунок при звільненні з позивачем по виплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій проведено 10 червня 2020 року, отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у цій справі розпочався 11 червня 2020 року (наступний день за днем розрахунку).

У свою чергу, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом 10 серпня 2020 року (відповідно до штампу поштового відділення на конверті), тобто через два місяці після проведення розрахунку при звільненні.

Водночас, у даному випадку суд звертає увагу на те, що 10 червня 2020 року відповідачем не проведено остаточного розрахунку з позивачем, оскільки виплата індексації грошового забезпечення була здійснена лише 16 жовтня 2020 року, тобто саме в цей день відповідач провів з позивачем остаточний розрахунок при звільненні, а тому, на думку суду, саме з цієї дати повинен починатись відлік місячного строку на звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У той же час, станом на час проведення остаточного розрахунку з позивачем, судом вже було відкрито провадження у справі та здійснювався розгляд зазначеної адміністративної справи.

З огляду на викладене, судом не встановлено підстав, які б свідчили про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду з цим позовом, та наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, в/ч НОМЕР_1 діяла поза межами повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, не розсудливо, без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, як учасника бойових дій, останній не підлягає розподілу між сторонами.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2018 року до 16 жовтня 2020 року включно.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2018 року до 16 жовтня 2020 року включно у розмірі 51 674,67 грн.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Погрібніченко