Справа № 380/5810/21
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 380/5810/21 пров. № А/857/15321/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Бруновської Н.В., Матковської З.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року, ухвалене суддею Братичак У.В. у м. Львові за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі № 380/5810/21 адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо необхідності проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 21.06.2018 року по 31.03.2021 року в сумі 427690,55 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 на день виключення із списків прикордонного загону (20.06.2018 року) одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій) за період із 21.06.2018 року по 30.03.2021 року у розмірі 49 867 (сорок дев`ять тисяч вісімсот шістдесят сім) грн 80 коп.

Приймаючи це рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та застосував принцип співмірності, виходячи із істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою змінити рішення суду першої інстанції застосувавши до обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу принцип співмірності, виходячи із середньозваженої облікової ставки Національного Банку України за кредитами.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що наказом начальника 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 20.06.2018 №155-ос, позивача, звільненого з військової служби наказом начальника 94 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 21.05.2018 року № 125-ос, з 20.06.2018 року виключено із списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення.

13.07.2018 року на картковий рахунок позивача відповідач перерахував одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 64 053,86 грн, 24.10.2018 року грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 19 009,38 грн, а 31.03.2021 року компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у сумі 22 022,27 грн.

Позивач вважає, що оскільки виплата компенсації за речове майно, одноразова грошова допомога при звільненні та компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки відповідачем у день його звільнення не виплачені, то, відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України, він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку з 21.06.2018 року по 31.03.2021 року.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено те, що, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 346 КАС України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Отже, за наявності висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах норми права необхідно застосовувати з врахуванням таких висновків.

При необхідності застосування норм права інакше, ніж це викладено в рішенні Великої Палати суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, яка за результатами розгляду справи приймає рішення про відступлення від попереднього висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

З приводу застосування ст. 117 КЗпП України Велика Палата виклала висновки у справах № 761/9584/15-ц (постанова від 26 червня 2019 року) та № 821/1083/17 (постанова від 26 лютого 2020 року).

Так, Верховний Суд вказав, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду, встановивши певні критерії, які враховуються при зменшенні розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України не визначила єдиної формули для обчислення суми, яка підлягає стягненню у випадку зменшення розміру відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і після 26 лютого 2020 року від такого правового висновку не відступала, апеляційний суд вважає хибними посилання суду першої інстанції на необхідність застосування розрахунків для обчислення цієї суми, викладених у постановах КАС ВС, які прийняті до вищевказаної дати.

Визначаючи розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, апеляційний суд враховує наступне.

Апеляційний суд встановив те, що позивачу при звільненні відповідач виплатив 117893,70 грн. Невиплачена сума становить 105085,15 грн. (64053,86 + 19009,38 + 22022,27 = 105085,15), яка є простроченою заборгованістю.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що 64 053,86 грн. як одноразову грошову допомогу при звільненні відповідач виплатив позивачу 13.07.2018 року, тобто із затримкою 17 робочих днів, 19 009,38 грн., як грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідач виплатив 24.10.2018 року, тобто із затримкою 126 робочих днів, 22022,27 грн. як компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки відповідач виплатив 31.03.2021 року, тобто із затримкою 696 робочих днів.

Зважаючи на наведені вище обставини, остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів 31.03.2021 року, а тому період затримки розрахунку при звільненні тривав з 20 червня 2018 року по 30 березня 2021 року включно, а саме 696 робочих днів.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пп. «л» п. 1 розділу І Порядку № 100 у випадках, коли, згідно з чинним законодавством, виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати застосовується цей Порядок.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100, середня заробітна плата у вищевказаних випадках обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Враховуючи те, що розрахунок при звільненні проведено з позивачем у червні 2018 року, середня заробітна плата позивача, з метою розрахунку середньої заробітної плати для проведення виплат, на підставі ст. 117 КЗпП України, обчислюється, виходячи з виплат за квітень та травень 2018 року.

Водночас, апеляційний суд встановив те, що позивач проходив службу у відповідача з 03.05 2018 року та звільнений 20.06.2018 року.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Однак, апеляційний суд звертає увагу на те, що у попередніх двох місяцях, які передують розрахунковому періоду позивач не проходив службу у відповідача. Таким чином, апеляційний суд констатує той факт, що розрахунковий період для обрахунку позивачу середнього заробітку відсутній.

Водночас, абзацом 7 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що, якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до абзацу 3 пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100 якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Апеляційний суд, на підставі довідки про грошове забезпечення, яку видав відповідач, встановив те, що посадовий оклад позивача становив 4370 грн.

При цьому, відповідно до абзацу 5 пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Розрахунковим періодом для позивача є період з 20 червня 2018 року по 30 березня 2021 року включно.

Апеляційний суд встановив те, що кількість місяців у цьому періоді є 33 повних місяці.

Отже, розмір середньої заробітної плати, обчислений відповідно до абзацу 5 пункту 4 розділу ІІІ Порядку № 100, становить 144210 грн. (4370х33=144210).

Період затримки розрахунку при звільненні 33 місяці.

Тривалість такого періоду, з моменту порушення права працівника (20 червня 2018 року) і до моменту відновлення порушеного права (30 березня 2021 року), пов`язана з відсутністю проведення відповідних виплат.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що ст. 117 КЗпП України не ставить в залежність розмір відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні від ймовірного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

Враховуючи те, що позивач не визначив ймовірний розмір майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, і чинним законодавством не встановлено порядку проведення відповідного розрахунку, апеляційний суд позбавлений можливості оцінити обставини, що стосуються ймовірних майнових втрат позивача, в тому числі порівняти ймовірні майнові втрати позивача із заявленою позивачем до стягнення сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невиплаченою своєчасно частиною грошового забезпечення.

Щодо дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах апеляційний суд звертає увагу на те, що порушення права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні тривало з 20 червня 2018 року по 30 березня 2021 року, тобто понад два роки, внаслідок протиправних дій відповідача.

З огляду на встановлені судом обставини, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України з врахуванням висновків Верховного Суду у справі № 480/3105/19, що викладені у постанові від 30 листопада 2020 року, у якій вказано те, що висновки, викладені й цій справі корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17,

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, апеляційний суд враховує встановлені вище обставини, а саме:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи обставини цієї справи апеляційний суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 222978,15 гривень, з яких: виплачене грошове забезпечення 117893,70 грн. (52,87%) прострочена заборгованість 105085,15 грн. (47,12%).

Обчислена апеляційним судом, відповідно до Порядку № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення, становить 144210 гривень.

Апеляційний суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача було б стягнення на його користь 67951.75 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (47,12% від 144210).

Отже, апеляційний суд встановив те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з позивачем.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, а також відсутність правових підстав для виходу за межі вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивів задоволення позову, не змінюючи при цьому суму відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року в справі № 380/5810/21 змінити в частині мотивів задоволення позову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково з мотивів, що викладені у мотивувальній частині цієї постанови.

В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року в справі № 380/5810/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Постанова складена 22.11.2021 року