Справа № 640/31361/20
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2021-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2021 року м. Київ № 640/31361/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі-позивач/ ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (відповідач/ ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.02.2020 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на підставі п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 09.01.2020 року, зарахувавши період роботи з 22.08.1994 по 31.12.2019рр. в подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення"

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач має право на призначення пенсії за вислугу років, виходячи зі спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав правомірності відмови позивачу в призначенні пенсії за вислугу років.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві із заявою від 09.01.2020 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 17.02.2020 №2600-0314-8/15427 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомлено позивача, що оскільки відсутній необхідний страховий стаж за вислугу років (26 років 6 місяці) у призначенні пенсії за вислугу років згідно заяви від 09.01.2020 № 120 відмовлено.

23 червня 2020 року позивач повторно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з відповідною заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23.07.2020 №2600-0314-8/101272 повідомлено про відмову в призначенні пенсії за вислугу років.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини регулюються, зокрема, законами України «Про пенсійне забезпечення», що прийнятий 05 листопада 1991 року та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що набув чинності з 01 січня 2004 року.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на час його прийняття самостійно не визначав порядку та підстав для призначення пенсії за вислугу років, проте його прикінцеві положення передбачали можливість призначення такого виду пенсії за нормами Закону Україну «Про пенсійне забезпечення».

Разом з тим Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що набув чинності 11 жовтня 2017 року, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» був доповнений новим розділом XIV1 «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян», яким визначено, зокрема, передбачені підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Одночасно розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» було доповнено п. 21, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення», а також викладено абз. 2 п. 16 у новій редакції, яка передбачає, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Як раніше зазначалося, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11 жовтня 2017 року.

Відтак для вирішення питання про те, чи має позивач право на пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно з`ясувати наявність у неї станом на 11 жовтня 2017 року вислуги років та стажу, визначених такою нормою права.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, що діяла до 01 квітня 2015 року, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», що набув чинності з 01 квітня 2015 року, п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» був викладений у новій редакції, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що був чинності 01 січня 2016 року «незалежно від віку» було виключено з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та встановлено вимоги щодо віку у залежності від дати народження особи, яка звертається за пенсією.

Разом з тим рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення, зокрема, ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Конституційний Суду України наголосив на тому, що збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54, 55 цього ж Закону. Стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» ст. 54, п.п. «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Тому положення щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Також Конституційний Суд України зазначив, що мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно зі ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення п. «а» ст. 54, ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», «;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, з 04 червня 2019 року положення п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» слід застосовувати у редакції, що діяла до 01 квітня 2015 року.

Як раніше зазначалося, п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у вказаній редакції передбачав, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відповідний порядок був визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Згідно з абз. 2 постановляючої частини вказаної постанови у редакції, що діяла станом на 01 квітня 2015 року, пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

ОСОБА_1 повторно звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії 23 червня 2020 року, тобто після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 04 червня 2019 року № 2-р/2019.

Отже, згідно з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що діяв на час звернення за призначенням пенсії за вислугу років, позивачу як працівнику охорони здоров`я необхідно мати спеціальний стаж роботи 25 років.

Одночасно суд враховує, що з огляду на положення п.п. 21, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ОСОБА_1 матиме право на призначення пенсії за вислугу років за наявності у неї вислуги років та стажу, передбачених п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» саме станом на 11 жовтня 2017 року.

В листі від 23.07.2020 №2600-0314-8/101272 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві вказує, що відповідно до наданих документів про стаж (трудова книжка, диплом, ідентифікаційний код) загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 30 років 7 місяців 19 днів. Стаж роботи за вислугу років станом на 10.10.2017 складає 15 років 6 місяців 9 днів, що недостатньо для призначення даного виду пенсії.

До спеціального стажу, не зараховані періоди трудової діяльності з 02.09.1996 по 31.12.1997 pp., лікарем у приватного підприємця, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 передбачені заклади і установи освіти, охорони здоров`я та соціального захисту, а приватні підприємці не передбачені та з 01.01.1998 по 31.12.2003 pp., з 01.04.2004 по 01.02.2004 pp., лікарем виробничої фірми Агат-Сервіс, яка не є закладом охорони здоров`я.

За твердженням позивача, стаж по вислузі років становить 21 рік, в тому числі по ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стаж зараховується у подвійному розмірі на становить 42 роки.

З матеріалів справи вбачається:

- з 22.08.1994 по 28.07.1996 pp. позивач зарахована на посаду лікаря-інтерна з спеціальності «Дермотовенерологія» в КП «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради;

- з 02.09.1996 по 30.01.2004 pp. позивач працювала лікарем дерматовенерологом в ТОВ «Агат-сервіс»;

- 02.02.2004 по 31.05.2005 pp. позивач працювала на посаді лікаря дерматовенеролога в ДП «Український медичний центр сертифікації»;

- з 01.06.2005 по 30.05.2008рр. позивач працювала на посаді лікаря дерматовенеролога в ТОВ медичному центрі «УРО-ПРО Дніпро»;

- 03.06.2008 по 02.02.2009рр. позивач працювала лікарем дерматовенерологом в Київському міському шкіро-венерологічному диспансері;

- з 01.03.2009 по 22.04.2016 pp. повний робочий день на посаді лікаря дерматовенеролога у приватному підприємстві «Ескулап-Плюс»;

- з 01.06.2016 по 31.12.2019рр. на посаді лікаря дерматовенеролога медичного центру ТОВ «Гармонія краси».

Суд погоджується з відповідачем щодо відсутності підстав для зарахування до стажу періодів роботи лікарем у приватного підприємця, з огляду на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, а також щодо не зарахування до стажу позивача періоду роботи лікарем в ТОВ «Агат-сервіс», у зв`язку з відсутністю доказів акредитації вказаного підприємства як закладу охорони здоров`я.

Щодо зарахування стажу у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд враховує наступне.

Згідно статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-III, інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають, медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» від 19.07.1995 року №133 сифіліс, гонорея, трихофітія, мікроспорія, фавус відносяться до небезпечних інфекційних хвороб; короста та демодикоз - до групи акарози, паразитарних хвороб.

Так, згідно довідки КП «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради від 30.01.2020 №62 , з 22.08.1994 ОСОБА_1 працювала на посаді інтерна по 28.07.1996, робота була пов`язана з безпосереднім обслуговуванням хворих на інфекційні хвороби, що передають статевим шляхом - сіфіліс, гонорею, на паразитарні хвороби коросту, тріхофітію, мікроспорію, зараховується до стажу роботи відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Також, довідкою від 22.04.2016 №22/04 ПП «Ескулап-Плюс» підтверджено особливий характер роботи та умови праці, необхідні для призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за період роботи з 01.03.2009 по 22.04.2016.

Отже, період роботи позивачки лікарем дерматовенерологом з 22.08.1994 по 28.07.1996 та з 01.03.2009 по 22.04.2016 підлягає зарахуванню до стажу роботи у подвійному розмірі.

Щодо інших періодів, суд зазначає, що позивачем не було надано ані до відповідача ані до суду належні та до допустимі докази того, що вона працювала саме з хворими на захворювання, віднесені до особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб, перелік яких затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» від 19.07.95 р. № 133.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відмова відповідача у призначенні ОСОБА_1 пенсії прийнята протиправно, без врахування вказаних обставин.

Пунктом 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти (вчинити) певні дії, і це прямо вбачається з пункту 4 частини 1 статті 5 та пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

В той же час, призначення та виплата пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного суд може лише зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву про призначення пенсії, вказавши на виявлені порушення, допущені під час розгляду заяви позивача, а тому, суд вважає, що з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду, наведених у даному рішенні.

Тобто, приймаючи рішення про призначення позивачу пенсії, відповідач має враховувати висновки рішення в даній адміністративній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково.

Згідно з частинами першою та третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 159, 243-245, 263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково та вийти за меж позовних вимог.

2. Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків суду.

4. В решті позову відмовити

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.К. Каракашьян