Справа № 520/11073/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 р.Справа № 520/11073/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., м. Харків, повний текст складено 01.09.21 року по справі № 520/11073/21

за позовом ОСОБА_2

до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) третя особа ОСОБА_1

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), третя особа - ОСОБА_1 , в якій, з урахуванням уточнень, просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову від 09.06.2021 року про накладення на ОСОБА_2 штрафу у розмірі 1700,00 грн., винесену державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Стаднік Світланою Олексіївною у виконавчому провадженні № 64677322 за невиконання рішення суду; стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати на користь ОСОБА_2 у розмірі 10 208,00 грн., з яких судовий збір 908,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу 9 300,00 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Стаднік Світлани Олексіївни від 09.06.2021 року ВП №64677322 про накладення штрафу. Стягнуто на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Стягнуто на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 9300 (дев`ять тисяч триста) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що посилання Боржника на небажання дитини спілкуватись з батьком не може бути підставою для невиконання рішення суду з боку Боржника та не застосування до нього заходів примусового виконання рішення та санкцій. Стверджує, що встановлений судом порядок спілкування ОСОБА_1 у вигляді періодичних зустрічей з дочкою не було поставлено судом в залежність від бажання дитини. Зауважує, що під час примусового виконання рішення ОСОБА_2 систематично вживались заходи, направлені на вчинення перешкод у проведенні виконавчих дій. Зазначає, що правовою підставою для винесення постанови про накладення на ОСОБА_2 штрафу від 09.06.2021 стала постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження від 26.05.2021, винесена заступником начальника СМУ МЮ - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області СМУ МЮ (м. Харків) Розумним С.М. за скаргою ОСОБА_1 . Вказана постанова від 26.05.2021 є чинною та ніким не скасованою, тому суд першої інстанції не мав законних підстав скасовувати постанову про накладення штрафу, прийняту державним виконавцем на цій правовій підставі та на виконання рішення вищого керівного органу. Стверджує, що суд першої інстанції послався на постанову КАС ВС від 08.07.2021 по справі № 640/11833/19 як таку, що є більш пізньою, та не врахував, що правовий висновок, який в ній міститься, був сформульований в постанові від 10.09.2020 по справі №824/308/20-а та від якого Верховний Суд відступив в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 по справі № 638/12278/15-ц.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

За правилами ч.4 ст.287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст.268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст.287 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Позивачка повідомлялась телефонограмою за телефоном, вказаним в позові, відповідач та третя особа повідомлялись на електронні адреси, які містяться в матеріалах справи.

Судом оприлюднено на веб-порталі судової влади України відповідну ухвалу про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду, згідно повідомлення від 09.11.2021 року.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 03.03.2021 року відкрито виконавче провадження ВП №64677322 з примусового виконання виконавчого листа №638/5785/16-ц, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова 04.11.2019 року, про визначення наступних способів участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- першу та третю неділю кожного місяця з 10:00 год. до 14:00 год.;

- спільний відпочинок під час літніх канікул з 01 липня до 14 липня включно за згодою дитини. За вказаним виконавчим провадженням боржником є ОСОБА_2 , стягувачем - ОСОБА_1 (а.с. 145, 146).

17.03.2021 року державним виконавцем в рамках ВП №64677322 винесено постанову, якою визначено місцем проведення побачення стягувача з дитиною першу та третю неділю кожного місяця - парк культури та відпочинку ім. М. Горького, біля оглядового колеса (а.с. 148).

Постановою державного виконавця від 09.06.2021 року ВП №64677322 накладено на боржника ОСОБА_2 штраф у розмірі 1 700,00 грн. за невиконання рішення суду (а.с. 167).

Не погоджуючись з постановою державного виконавця від 09.06.2021 року ВП №64677322 про накладення штрафу, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем під час винесення постанови не було об`єктивно оцінено всі обставини, які склалися в ході виконання виконавчого листа №638/5785/16-ц, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова 04.11.2019 року, а саме неможливості виконати рішення суду з поважних причин, що призвело до помилкового висновку про необхідність притягнення позивачки до відповідальності шляхом накладення штрафу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Принцип обов`язковості судових рішень також закріплений статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якою передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,- за її межами.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 року.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням такої засади як обов`язковість судового рішення.

Частиною 1 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 ч.2 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з п.16 ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавцю під час здійснення виконавчого провадження надано право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Правила виконання рішень немайнового (зобов`язального) характеру визначені статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження".

За змістом ч.ч. 1, 2 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.64-1 Закону України "Про виконавче провадження" виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 ст.75 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Згідно з п.п. 1, 2 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (далі по тексту - Інструкція №512/5), виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону. У разі невиконання боржником рішення у встановлений виконавцем строк на боржника накладається штраф відповідно до статті 75 Закону та застосовуються інші заходи, передбачені Законом.

Відповідно до п.п. 8, 9 розділу IX Інструкції №512/5 державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

Пунктом 3 розділу ХІV Інструкції №512/5 визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника та встановлює новий строк виконання. У постанові про накладення на боржника штрафу виконавець зазначає норму Закону, якою передбачена відповідальність боржника, зміст вчинених боржником дій, суму штрафу. Постанова про накладення штрафу не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилається боржнику.

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути прийнята лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього. При цьому визначальною ознакою для накладення на боржника штрафу є саме не виконання рішення суду без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону України "Про виконавче провадження", можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 10.09.2020 року у справі № 824/308/20-а, від 08.07.2021 року у справі №640/11833/19.

Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Зі змісту постанови державного виконавця від 09.06.2021 року ВП №64677322 вбачається, що 18.04.2021 року на виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова по справі №638/5785/16-ц відбулося побачення стягувача з дитиною, яке тривало п`ять хвилин, про що державним виконавцем складено відповідний акт. Про час побачення боржник була обізнана, оскільки дні та час спілкування дитини з батьком визначені рішенням суду по справі №638/5785/16-ц. Державним виконавцем 02.06.2021 року боржнику направлено письмову вимогу повідомити про поважні причини невиконання рішення суду у зазначену дату, яка вручена боржнику 05.06.2021 року. В наданих 08.06.2021 року до відділу поясненнях боржник зазначив, що стягувач (батько) не бажав спілкуватися з дитиною у присутності матері та державного виконавця, не намагався налагодити з донькою контакт, у зв`язку з чим ОСОБА_2 також була проти спілкування батька з донькою. Отже, як зазначив державний виконавець, рішення суду вважається невиконаним, що і стало підставою для накладення на стягувача штрафу (а.с. 13).

Матеріалами справи підтверджено, що підставою для винесення постанови про накладення на ОСОБА_2 штрафу у розмірі 1700,00 грн. слугував акт державного виконавця від 18.04.2021 року, який складений за участю стягувача та боржника та підписаний учасниками виконавчого провадження без зауважень. Зі змісту даного акту слідує, що 18 квітня 2021 року ОСОБА_2 з`явилася разом із донькою ОСОБА_3 у вказане місце та час (10:00 год.). Батько ОСОБА_1 з`явився об 10:30 год. Однак донька відмовилася проводити час та спілкуватися з батьком (а.с. 149).

Позивачка стверджує, що нею було фактично виконано рішення суду, оскільки вона не чинила перешкод у спілкуванні батька з дитиною, а неможливість спілкування викликана поведінкою дитини, яка відмовилися проводити час та спілкуватися з батьком.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.12 Закону України №2402-ІІІ від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі по тексту - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основу відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Враховуючи наведене , колегія суддів вважає помилковими доводами апеляційної скарги про те, що виконання рішення суду з боку позивачки не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися зі стягувачем, оскільки це фактично є примушуванням дитини, що може призвести до психологічного тиску на дитину та явно не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 року у справі №824/308/20-а та від 08 липня 2021 року у справі № 640/11833/19.

Разом з тим, ні відповідачем ні апелянтом не зазначено, в чому саме полягало невиконання рішення суду позивачкою.

В акті державного виконавця, який слугував підставою для прийняття оскаржуваної постанови , не міститься жодних даних про вчинення позивачкою перешкод у спілкуванні батька з дитиною.

Проаналізувавши зміст акту, колегія суддів доходить висновку, що державним виконавцем не було достатньо перевірені доводи позивача в частині поважності причин неможливості забезпечити спілкування дитини з батьком. Зі змісту самого акту вбачається, що вказані обставини не залежали від волевиявлення позивача, державним виконавцем лише відображено "донька відмовилася проводити час та спілкуватися з батьком" .

Крім того, колегія суддів вказує на відсутність належної мотивації в оскаржуваній постанові, яка є актом правозастосування, та зауважує, що при її прийнятті відповідач не встановив факту невиконання боржником зобов`язальної частини рішення суду та відсутність поважних причин його невиконання боржником.

Між іншим, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, до такого акта висуваються вимоги про обов`язок наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

На підставі викладеного, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, а також встановлені під час судового розгляду справи обставини по справі, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_2 виконала 18.04.2021 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у справі №638/5785/16-ц та вчинила всі дії, що залежали від її власного волевиявлення щодо виконання рішення суду у спосіб, встановлений цим рішенням.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що постанова про накладення штрафу ВП №64677322 від 09.06.2021 року підлягає скасуванню як протиправна.

Посилання апелянта на те, що правовою підставою для винесення постанови про накладення на ОСОБА_2 штрафу від 09.06.2021 стала постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження від 26.05.2021, винесена заступником начальника СМУ МЮ - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області СМУ МЮ (м. Харків) Розумним С.М. за скаргою ОСОБА_1 , не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки такі посилання не спростовують висновки суду першої інстанції про протиправність оскаржуваної постанови.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції послався на постанову КАС ВС від 08.07.2021 по справі № 640/11833/19 як таку, що є більш пізньою, та не врахував, що правовий висновок, який в ній міститься, був сформульований в постанові від 10.09.2020 по справі №824/308/20-а та від якого Верховний Суд відступив в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021 по справі № 638/12278/15-ц, то колегія суддів зауважує, що посилання скаржника на вказане рішення Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не впливає на спірні правовідносини з урахуванням обставин даної справи та викладених вище висновків суду.

Доводи апелянта в судовому засіданні з посиланням на ухвалу Дзержинського районного суду від 27.08.2021 р у справі № 638/5785/16-ц до уваги колегією суддів не приймаються , оскільки по-перше даної ухвали не було на момент застосування до позивачки штрафу , по-друге в ній надана оцінка фактичним обставинам , а не встановлені фактичні обставини справи , які стосуються застосування штрафу.

Стосовно доводів апелянта з посиланням на те , що суд першої інстанції виходив виключно з небажання дитини спілкуватися з батьком , що є недостатньо підставою для задоволення позову , колегія суддів зазначає , що наведена підстава не є єдиною підставою для задоволення позову , оскільки суд першої інстанції в рішенні зазначив , що державним виконавцем не було достатньо перевірені доводи позивача в частині поважності причин не можливості забезпечити спілкування дитини з батьком, зі змісту самих акту вбачається, що вказані обставини не залежали від волевиявлення позивача, остання не чинила перешкод у виконанні цього рішення, а доказів зворотнього до суду не надано.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Європейського суду з прав людини в певних його рішеннях, то колегія суддів їх враховує та зауважує, що висновки суду у даній справі не суперечать їм.

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені в апеляційній скарзі, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 по справі № 520/11073/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош