Справа № 460/6121/20
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 460/6121/20 пров. № А/857/1862/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 460/6121/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинення певних дій,

суддя (судді) в суді першої інстанції Дорошенко Н.О.,

справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення: 30.11.2020,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до апарату Верховної Ради України, в якому просила зобов`язати виплатити їй компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки». Зобов`язано апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, починаючи з 19.08.2020 по день фактичного розрахунку. В решті позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відповідач не виплатив позивачу при звільненні компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки та середній заробіток за час затримки розрахунку.

Також суд дійшов висновку, що беручи до уваги тривалість періоду з моменту порушення права позивача і до моменту її звернення за судовим захистом, відповідача слід зобов`язати виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 19.08.2020 - дати звернення до суду з позовом.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині обмеження періоду стягнення, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального права, просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позов в цій частині.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відтак вважає, що суд порушив зазначену норму, оскільки обмежив період затримки.

Зазначає, що застосувавши правові висновки, наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, не врахував, що згідно з цією правовою позицією суд має право зменшити розмір відшкодування, а не скоротити чи обмежити строком період часу, за який настає відповідальність роботодавця у вигляді виплати середнього заробітку.

Крім того, апелянт зазначає, що в межах даної справи суд не встановлював розмір відшкодування, оскільки відповідач не надав суду витребувані докази перебування позивача в трудових відносинах із відповідачем; відомості щодо проведення розрахунку з позивачем при звільненні; відомості щодо кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки позивача; розрахунок невикористаної щорічної основної відпустки позивача; довідку про доходи за два останні місяці роботи позивача.

Покликається на те, що суд, пославшись на ч. 4 ст. 159 КАС України, не мав підстав для часткового задоволення позову.

В зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), колегія суддів відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 розпорядженням апарату Верховної Ради України від 24.03.2011 №1554 ОСОБА_1 було зараховано з 11.03.2011 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу».

Розпорядженням апарату Верховної Ради України від 03.01.2013 №67 ОСОБА_1 було зараховано з 13.12.2012 на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного 7 рангу державного службовця порядком переведення, увільнивши від виконання обов`язків помічника-консультанта народного депутата України VІ скликання ОСОБА_3 .

Розпорядженням апарату Верховної Ради України від 07.11.2014 №6896 ОСОБА_1 звільнена з 06.11.2014 з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 порядком переведення для подальшої роботи в Корецькій районній раді Рівненської області (п.5 ст.36 КЗпП України) (а.с.8-9).

Позивач у позові ствердила, що на дату звільнення їй безпідставно не було виплачено відповідачем компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки, що й слугувало підставою для звернення до суду з позовом.

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не виплати їй на дату звільнення компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки, звернулася до суду з даним позовом.

Статтею ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені Законом України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року №2790-XII (далі - Закон № 2790-XII) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР (далі - Положення №379/95-ВР).

Частинами 1, 3 статті 34 Закону № 2790-XII передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Згідно із статтями 3.1, 3.2 Положення №379/95-ВР, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 № 769 (далі - Положення №769), Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Приписи підпункту 23 пункту 7 розділу ІІІ Положення №769 визначають, що у сфері організаційного забезпечення діяльності Верховної Ради України Апарат організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України.

Виходячи з встановлених вище обставин справи та з огляду на вищевказані норми, колегія суддів наголошує, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження як кадрового, так і фінансового забезпечення помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, і саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (а не виплату) їх місячного фонду заробітної плати.

Таким чином, враховуючи наведені законодавчі приписи, а також те, що позивач була прийнята та звільнена з посади помічника-консультанта народного депутата України саме розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах саме з Апаратом Верховної Ради України.

Аналогічна правова позиція в подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16-ц.

За правилами частини першої та третьої статті 4.4 Положення №379/95-ВР, помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до частин першої, четвертої статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Наведені положення частини першої та четвертої статті 24 Закону №504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин першої та четвертої статті 83 КЗпП України.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Отже, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку є звільнення особи з вказаної посади.

Відповідно до положень статті 81 КЗпП України, за бажанням працівників, переведених на роботу з одного підприємства, установи, організації на інше підприємство, в установу, організацію, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, щорічна відпустка повної тривалості надається до настання шестимісячного терміну безперервної роботи після переведення.

Якщо працівник, переведений на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткові відпустки і не одержав за них грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи.

Частиною третьою статті 24 Закону №504/96-ВР та частиною третьою статті 83 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

Розпорядженням апарату Верховної Ради України від 07.11.2014 №6896 ОСОБА_1 звільнена з 06.11.2014 з посади помічника-консультанта народного депутата України Королюка В.А. порядком переведення для подальшої роботи в Корецькій районній раді Рівненської області (п.5 ст.36 КЗпП України).

Колегія суддів вважає вірним висновок суду, що факт невиплати при звільненні компенсації позивачу за дні невикористаної щорічної основної відпустки відповідач не заперечив. На існування обставин, передбачених статтями 81, 83 КЗпП України, відповідач не покликався.

За таких обставин, невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації відповідачем, на фінансовому забезпеченні якого перебував позивач, відтак позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду щодо необхідності зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шляхом обмеження такого строком з моменту звернення до суду з урахуванням наступного.

Статтею 44 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

Наведеною правовою нормою Кодексу адміністративного судочинства України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо подання відзиву на позовну заяву, а також надання доказів для обгрунтування своїх доводів.

Для цього відповідач, як особа, зацікавлена у вирішенні справи, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

В даному спорі відповідач зайняв пасивну позицію, оскільки отримавши 14.09.2020 копію ухвали Рівненського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, згідно повідомлення про вручення поштового відправлення з штриховим ідентифікатором №217 (а.с. 24) не вчинив жодних дій, зокрема, не подав відзиву на позов та не надав витребуваних зазначеною ухвалою доказів перебування позивача в трудових відносинах із ним; відомості щодо проведення розрахунку з позивачем при звільненні; відомості щодо кількості днів невикористаної щорічної основної відпустки позивача; розрахунок невикористаної щорічної основної відпустки позивача; довідку про доходи за два останні місяці роботи позивача.

Відтак, суд з об`єктивних причин не міг встановити розмір відшкодування, проте помилково дійшов висновку про врахування правових висновків, наведених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, оскільки у зазначеній постанові судами був розрахований розмір відшкодування.

Разом з тим, згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Імперативною вимогою ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Суд першої інстанції не взяв до уваги вищенаведеного та дійшов помилкового висновку, що розмір виплат можна зменшити шляхом застосування строку з дати звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги дають підстави вважати про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального права, через що оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині визначення дати звернення до суду як дати, з якої необхідно нараховувати та виплачувати середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 460/6121/20 скасувати в частині визначення звернення до суду як дати, з якої необхідно нараховувати та виплачувати середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький