Справа № 640/12303/20
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2021-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2021 року м. Київ № 640/12303/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовомГромадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 (позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області № 886 від 27.12.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №89-20 від 19.05.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України в особі територіального підрозділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.06.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №640/12303/20.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.12.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 (третя особа).

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачами під час прийняття оскаржуваних рішень не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували, вказавши про правомірність оскаржуваних рішень, прийнятих у межах та на підставі наданих повноважень, з урахуванням того, що аналізом наданих матеріалів, разом із наявною інформацією по громадянської належності позивача можливо підтвердити відсутність умов, які могли бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю чи свободі в країні громадянського походження, також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у розі повернення на Батьківщину.

Третя особа в письмових поясненнях проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначила, 05 березня 2020 року Рузський районний суд Московської області вирішив вимоги ОСОБА_3 задоволено, визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_1 передати неповнолітнього ОСОБА_2 на виховання матері - ОСОБА_3 . На даний час вирішується питання щодо легалізації рішення Рузського районного суду м. Москва від 05 травня 2020 року про передання неповнолітнього ОСОБА_2 на виховання матері ОСОБА_3 , справа №755/1571/21 перебуває на даний час у Київському апеляційному суді.

За твердженнями третьої особи, саме бажання ОСОБА_1 незаконно вивезти сина ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_3 і бажання усунути ОСОБА_3 від виховання дитини стало підставою його переїзду до України та звернення до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області з метою отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся 09.12.2019 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27 грудня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийнято наказ №866 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до повідомлення від 27.12.2019 №389 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 та його неповнолітньому сину ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободи в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь, гідність, поводження чи покарання.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивачем подано скаргу до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 19 травня 2020 року №89-20 відхилено скарги громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 від 08.01.2020 на наказ ЦМУ ДМС у місті Києві та Київської області від 27.12.2019 №866 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та його дитини ОСОБА_2 .

Вважаючи вказані наказ та рішення необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження - м. Єкатеринбург, Свердловська обл.. Російська Федерація (далі РФ), громадянин РФ за національністю - єврей, за віросповіданням - атеїст, не одружений. Має неповнолітнього сина ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , освіта - вища.

На підтвердження належності до громадянства РФ позивач надав копію закордонного паспорту № НОМЕР_1 , виданий ФМС № 66001, внутрішній паспорт № НОМЕР_2 , виданий відділом УФМС м. Москва, свідоцтво про народження № НОМЕР_3 , видане РАГС Жовтневого району м. Єкатеринбург та свідоцтво про народження свого сина серії НОМЕР_4 , видане 05.09.2006 Тушинським відділом РАГС Управління РАГС м. Москви.

Повідомив, що проживаючи в РФ, займався журналістською діяльністю, пов`язаною з критикою діючої влади та працював на телевізійних каналах.

Після 2015 року ОСОБА_4 ніде не працював, оскільки, з його слів, він не хотів працювати на країну-окупанта (через війну на Донбасі) і не хотів бути причетним (навіть не на пряму) до будь-яких дій РФ.

28 вересня 2019 року позивач разом із сином покинули РФ, прямувавши до м. Кишинів (Республіка Молдова), де перебували на протязі 10 днів, чекаючи запрошення в Україну, 07 жовтня 2019 року виїхали на територію України.

08 жовтня 2019 року позивач разом із сином прибули в Україну, потягом, у м. Київ.

09 грудня 2019 ОСОБА_4 звернувся за захистом до ЦМУ ДМС у м. Києві га Київській області та був документований довідкою про звернення за захистом № 011095.

У своїй заяві від 09.12.2019 та під час проведення співбесіди від 20.12.2019 позивач повідомив, що останнє місце проживання в РФ: АДРЕСА_1 , де він проживав з сином - ОСОБА_2 та цивільною дружиною - ОСОБА_3 .

Позивач розповів, що під час свого проживання в РФ був незгодний з політикою, яку веде теперішня влада, зокрема з «імперською» формою правління у країні, корупцією, яка присутня у РФ, політикою по відношенню до подій на Донбасі, тому він вирішив створити телевізійну програму «Полньїй абзац», яка була спрямована на соціально-політичні теми із саркастичним характером.

Із вказаною вище телевізійною програмою позивач виступав на різних телеканалах у різних містах РФ, але у 2015 році припинив свою політичну та журналістську діяльність, і тому програма перестала існувати.

Позивач повідомив, що через свою професійну діяльність у цій програмі і теми, які висвітлювались там, він отримував погрози від фігурантів передачі.

Під час проведення співбесіди від 20.12.2019 повідомив, що погрози, які він отримував від фігурантів його передачі, жодним чином не документував і не звертався до поліції, бо не довіряв їм.

Позивач розповів, що проживаючи в м. Тула (РФ), начальник Федеральної служби безпеки прислав листа до губернатора м. Тула (Богомолова) із контекстом, щоб проти позивача відкрили кримінальну справу, однак губернатор віддав цього листа Позивачу, бо він поділяв політичні погляди із ним і був проти партії «Единая Россия».

Позивач повідомив, що після цього проти нього так і не відкрили кримінальну справу, а керівництво «Союз Правих Сил» (далі - СПС) виділило Позивачу охоронців і надало «папірець», зазначивши, що із ним він зможе просити політичного притулку. Жодних документальних підтверджень (ні лист до губернатора, ні «папірець» від керівництва «СПС») позивач не надав до справи, а лише повідомив в усній формі.

Позивач розповів, що у 2015 році він отримував погрози від лідера Свердловського обласного відділу ЛДПР - Обухова, який так само був фігурантом його передач «Полньїй абзац», який погрожував позивачу розправою, але жодних документальних підтверджень погроз з боку ОСОБА_5 не надав.

Також, позивачем повідомлено про погрози до нього від громадянина ОСОБА_6 , а саме позивач розповів, що влітку 2015 року вони мали телефонну розмову, у якій позивач висловлювався проти влади РФ, а ОСОБА_7 зробив запис цієї телефонної розмови. На підтвердження погроз від ОСОБА_6 позивач надав два скріншоти, у яких останнє повідомлення від ОСОБА_6 датоване 16.12.2015.

В той же час, позивачем не було повідомлено, що після своєї трудової діяльності (після 2015 року) він мав будь-які погрози його життю від фізичних осіб чи правоохоронних органів РФ.

Під час проведення співбесіди від 20.12.2019 позивач повідомив, що його антиросійська політика проявлялась у постах на його особистій фейсбук-сторінці, на підтвердження цієї інформації, надані скріншоти постів, які були опубліковані у різні дати.

Як зазначає відповідач, з аналізу цих постів випливає, що зміст картинок та інформацію яку позивач публікував у себе на сторінці, дійсно висміюють діючу владу РФ.

Однак, варто зазначити, що у співбесіді від 20.12.2019 позивач наголосив на тому, що публікував подібні пости лише у фейсбуці, а наприклад, у ВКонтакті він цього не робив, бо його могли б ув`язнити, а цього він не хотів, бо має сина.

Також, незацікавленість позивачем правоохоронними органами РФ свідчить про те, що він без будь-яких перешкод легально покинув територію РФ.

В Україну позивач приїхав разом із сином - ОСОБА_2 та позивач розповів, що його син повністю поділяє із ним антиросійські погляди, а виховання з боку матері є повністю протилежним (мати бажала, щоб син ходив у школу, згодом відслужив у армії).

У своїй заяві Позивач навів приклади прояву антиросійських поглядів його сина, повідомив, що через свої погляди на шовіністську політику РФ та окупацію земель України його син піддавався агресії з боку однолітків, вчителів та матері.

Аналізуючи вище наведену інформацію, можна дійти висновку, що син ОСОБА_8 перебуває у тісному зв`язку з батьком, який для нього є прикладом для наслідування, а тому не виключено те, що син позивача дійсно поділяє політичні погляди батька.

Однак, зважаючи на вік ОСОБА_2 (13 років), важко стверджувати, що він самостійно може проаналізувати все, що відбувається у РФ (особливо політичну сферу), а керується лише тим, що повідомляє йому батько.

12 грудня 2019 року до ДМС України надійшов лист №ОП-П-Ю78-19, у якому мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звертається до міграційної служби України із проханням не надавати її синові статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що дитина була вивезена з території РФ незаконно.

ОСОБА_3 написала заяву про повернення неповнолітньої дитини, керуючись Конвенцією про громадсько-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980, а також звернулась до суду.

Отже, з аналізу вищенаведеної інформації, суд погоджується з відповідачем, що позивач має особистий конфлікт із матір`ю сина - ОСОБА_3 , однак намагається маніпулювати своєю минулою журналістською діяльністю та антиросійськими поглядами.

ДМС України досліджено інформацію по країні походження та встановлено, що під час попереднього розгляду заяви позивача у частині ситуації у РФ, досліджено ряд звітів авторитетних неурядових організацій, які здійснюють моніторинг, розслідування та документування порушень прав людини у більшості країн світу.

Результат дослідження показав, що у РФ мають місце численні порушення прав людини у певних суспільних сферах. При цьому, порівняльний аналіз інформації, що міститься у відповідних звітах, свідчить, що тенденції порушень прав людини (суспільні відносини тощо) суттєво не змінюються у РФ.

Слід зазначити, що інформація щодо порушень прав людини у РФ, яка міститься у відкритих інформаційних джерелах, не може слугувати належним самостійним доказом наявності персоніфікованої загрози для позивача зазнати переслідування.

Враховуючи те, що під час проведення співбесіди від 20.12.2019 позивачем було повідомлено, що свою журналістську діяльність він закінчив у 2015 році і продовжив проживати в РФ не піддаючись переслідуванням чи утискам, тому можна дійти висновку, що професійна діяльність позивача не є підставою для надання захисту в Україні, зокрема за політичними переконаннями, відмінними від діючої влади у країні громадянської належності.

Окрім того, під час співбесіди від 20.12.2019 ОСОБА_4 зазначив, що звернувся із заявою, оскільки йому з сином наразі потрібно легалізуватися, влаштувати сина на навчання, а йому влаштуватися на роботу.

Аналізуючи вище наведену інформацію, вбачається, що позивач звернувся за захистом до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з метою легалізації свого перебування в Україні.

Також, суд зауважує, що правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у Порядку, визначеному цими Законами.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21 жовтня 1999 року № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пунктами 99 - 100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI.

За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Суд зазначає, що заявник, у свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Проте, позивачем ні під час співбесіди, ні під час розгляду справи судом не зазначено на чому саме ґрунтуються його побоювання щодо можливої загрози його життю.

Крім того, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

За таких обставинах суд зауважує, що з наявних обставин вбачається, що метою звернення позивача до компетентних органів слугував не політичний захист, а легалізація перебування в Україні.

За такого правового врегулювання та обставин справи, суд дійшов до висновку про обґрунтованість оскаржуваних рішень, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність оскаржуваних рішення та наказу з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян