Справа № 360/3706/21
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

11 листопада 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3706/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

судді: Кисельової Є.О.,

при секретарі: Суховій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - ГУНП в Луганській області, відповідач), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в Антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 31.01.2016 на суму 16 172,65 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07.11.2015 по 30.11.2017;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в Антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 31.01.2016 на суму 16 172,65 грн.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07.11.2015 по 30.11.2017;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн (п`ять тисяч гривень).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом ГУНП в Луганській області від 25.02.2021 № 109 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України 1 «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), з 01.03.2021, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 27 років 00 місяців 11 днів, у пільговому обчисленні: 44 роки 00 місяців 18 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції за стаж служби в поліції для її виплати складає 27 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 08 діб.

Наказами першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 12.12.2014 №97, від 17.11.2015 №321, від 07.12.2015 №341, від 30.04.2018 №120дск ОСОБА_1 було включено до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Луганської області, забезпеченні її проведення з 14.08.2014 по 30.04.2018, однак відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено позивачу винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період 07.11.2015 по 31.01.2016.

Крім того, відповідачем під час проходження служби та на час звільнення, позивачу не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 30 листопада 2017 року.

На звернення до представника відповідача від 04 червня 2021 року щодо причин не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції, ГУНП в Луганській області надано відповідь від 11.06.2021 №3393/111/22/05-2021, в якій відповідач зазначив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особового періоду виплачується винагорода. Вказана постанова набрала чинності з 21.01.2016, тобто сплачувати винагороду за участь в АТО поліцейським за період з 07.11.2015 по 20.01.2016 законних підстав не має. Постановою КМУ від 18.10.2017 №782 було внесено зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078, доповнено абзац п`ятий після слова «військовослужбовців» словом «поліцейських». Тому правові підстави для нарахування та виплати індексації грошових доходів поліцейським Національної поліції України з листопада 2015 року по жовтень 2017 року відсутні.

Позивач вважає, що йому неправомірно не нараховано та не сплачено винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період 07.11.2015 по 31.01.2016, та індексацію грошового забезпечення з листопада 2015 року по жовтень 2017 року.

17.08.2021 до відділу діловодства та обліку звернень громадян (канцелярії) суду за вхідним реєстраційним номером 27594/2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, явя кому просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (арк. спр. 55-60).

Ухвалою від 19.07.2021 залишено позов без руху (арк. спр. 81-82).

Ухвалою від 02.08.2021 позовну заяву прийнято після усунення недоліків та відкрито провадження у справі (арк. спр. 98-99).

Ухвалою від 30.09.2021 продовжено строк підготовчого провадження (арк. спр. 154).

Ухвалою від 13.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу досудового розгляду по суті (арк. спр. 160).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до положень статей 72-76, 90 КАС України, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 01.08.1995 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 01.03.2021 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області (далі ГУНП в Луганській області).

Рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України від 21 серпня 2015 року №16/І/ХІІІ/59 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій. Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого 22 вересня 2015 року (арк. спр. 20-21).

Наказами першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 12.12.2014 №97, від 17.11.2015 №321, від 07.12.2015 №341, від 30.04.2018 №120дск ОСОБА_1 включено до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Луганської області, забезпеченні її проведення з 14.08.2014 по 30.04.2018, однак відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено позивачу винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період 07.11.2015 по 31.01.2016 (арк. спр. 33-38).

Згідно із довідкою Головного управління Національної поліції в Луганській області від 21.01.2021 № А-38 ОСОБА_1 в період з 14.08.2014 по 07.11.2015, з 07.11.2015 по 30.04.2018 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в Луганській області (арк. спр. 22).

Наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 25 лютого 2021 року № 109 о/с звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України 1 «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) майора поліції ОСОБА_1 , інспектора відділу масових і охоронних заходів управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Луганській області, з 01.03.2021, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 27 років 00 місяців 11 днів, у пільговому обчисленні: 44 роки 00 місяців 18 днів, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції за стаж служби в поліції для її виплати складає 27 років, з виплатою компенсації за невикористану в році звільнення відпустку у кількості 08 діб.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, колегія суддів зазначає наступне.

На нормативне обґрунтування задоволення позовних вимог позивача суд першої інстанції посилається, зокрема, на постанову КМУ від 31.01.2015 № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» (далі по тексту - постанова КМУ від 31.01.2015 № 24), наказ МОУ від 02.02.2015 № 49 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій», яким затверджено Порядок та умови виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду (надалі по тексту Порядок від 02.02.2015 № 49) та наказ МВС від 23.07.2014 № 719 «Про виплату винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам (не військовослужбовцям), льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України» (далі по тексту - наказ МВС від 23.07.2014 № 719).

Частиною 1 статті 13 Закону України від 20.03.2003 року № 638-ІV «Про боротьбу з тероризмом» (далі по тексту - Закон № 638-IV ) передбачено, що при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному згідно з Положенням, зазначеним у частині другій статті 12 цього Закону. Покриття витрат та відшкодування збитків, що виникли у зв`язку із проведенням антитерористичної операції, здійснюються згідно з законодавством.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону № 638-ІУ за рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із керівництвом відповідних суб`єктів боротьби з тероризмом, до широкомасштабних, складних антитерористичних операцій у районі їх проведення залучаються та використовуються сили та засоби (особовий склад та спеціалісти окремих підрозділів, військових частин, зброя, бойова техніка, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України, Збройних Сил України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону, та органів охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, Управління державної охорони України.

Частиною 3 ст. 12 Закону № 638-ІУ зазначено, що керівник оперативного штабу визначає межі району проведення антитерористичної операції, приймає рішення про використання сил і засобів, що залучаються до її проведення, а в разі потреби за наявності передбачених законом підстав вносить на розгляд Ради національної безпеки і оборони України пропозиції щодо введення надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях.

Як вбачається із системного аналізу ст.ст. 12-13 Закону № 638-ІУ законодавець чітко розмежовує поняття «залучення сил і засобів до проведення антитерористичної операції» та «використання сил і засобів, що залучаються до проведення антитерористичної операції».

Пунктом 1 наказу МВС від 23.07.2014 № 719 «Про виплату винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям), льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України» (далі по тексту - наказ МВС від 23.07.2014 № 719) передбачено виплачувати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям), льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою починаючи з 01 травня 2014 року винагороду в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць.

Обчислення цієї винагороди здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення або заробітної плати (у тому числі з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди), за останньою займаною штатною посадою за час участі в зазначених операціях і заходах.

У пункті 2 наказу МВС України від 23.07.2014 № 719 зазначено, винагороду виплачувати за час, обрахований із дня фактичного початку участі в операціях і заходах, зазначених у пункті 1 цього наказу, до дня завершення такої участі, в поточному місяці за минулий на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій) (командирам (начальникам) - наказів вищих командирів (начальників)), начальників органів внутрішніх справ.

Згідно з пунктом 1 додатку № 1 до постанови КМУ від 31.01.2015 № 24 в період мобілізації (в тому числі часткової) або з моменту введення воєнного стану та до дати завершення демобілізації або закінчення (скасування) воєнного стану, період проведення антитерористичної операції винагорода у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення виплачується за безпосередню участь військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

За приписами п. З розділу 2 Порядку від 02.02.2015 № 49 винагорода виплачується за час, обрахований з дня фактичного початку участі військовослужбовців (крім резервістів) у заходах, зазначених у пункті 1 цього розділу, до дня завершення такої участі, про що зазначається у відповідних наказах командирів (штабу антитерористичної операції).

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції виплачується тільки за час фактичної участі у відповідних заходах, які зазначені у п. 1 додатку № 1 постанови КМУ від 31.01.2015 № 24.

Відповідно до п. 5 розділу ІІ Порядку від 02.02.2015 № 49 встановлено, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, у разі одночасного дотримання таких умов: залученні до проведення антитерористичної операції (перша умова), перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу антитерористичної операції (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України) (друга умова),перебувають у районі проведення антитерористичної операції (третя умова).

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні документи, які свідчать про виконання позивачем завдань керівництва штабу антитерористичної операції позивачем у спірний період.

Ці завдання керівництва штабу антитерористичної операції повинні відповідати визначенню антитерористичної операції, наданому у ст. 1 Закону України № 638-ІУ антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення злочинних діянь, здійснюваних з терористичною метою, звільнення заручників, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичного акту чи іншого злочину, здійснюваного з терористичною метою.

Тобто в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження безпосередньої участі позивача у проведенні антитерористичної операції, за яку постановою КМУ від 31.01.2015 № 24 встановлено виплату грошової винагороди.

Позивачем до матеріалів в якості підтвердження факту безпосередньої участі в АТО у період з 07.11.2015 по 31.01.2016 надано накази ГУНП в Луганській області від 18.11.2015 № 40, від 04.12.2015 № 150 та від 04.01.2016 № 5 (арк. спр. 39-41).

З огляду на зміст витягів із вищенаведених наказів вбачається, що вони свідчать про вибуття позивача до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, тобто зазначені накази вказують лише про можливість залучення особи до безпосередньої участі у проведенні антитерористичної операції, а не про участь у заходах, зазначених у додатку № 1 до Постанови КМУ від № 24, за які передбачено виплату винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Документи, які свідчать про відповідність позивача другій умові, визначеної у п. 5 розділу II Порядку від 02.02.2015 № 49 взагалі відсутні, а тому вказані положення Порядку від 02.02.2015 № 49 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин та не відображають поняття «використання сил і засобів, що залучаються до проведення антитерористичної операції», яке вживається в Законі України № 638-ІУ від 20.03.2003 (оскільки відповідно до ч. 3 ст 12 вказаного закону керівник оперативного штабу, крім іншого, приймає рішення про використання сил і засобів, що залучаються до її проведення).

Зазначеними вище наказами, які виступали підставою для видачі довідки від 27.01.2021 № А-38, позивача було лише зараховано до списку сил і засобів проведення антитерористичної операції.

Щодо другої умови, зазначеної у п. 5розділу II Порядку від 02.02.2015 № 49 суд зазначає, що для того, щоб набути права на відповідність зазначеній умові необхідно не лише перебувати у підпорядкуванні керівництва штабу антитерористичної операції, а й виконувати завдання керівництва штабу антитерористичної операції, адже зазначена умова сформульована наступним чином: «перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу антитерористичної операції (крім військовослужбовців військових прокуратур та розвідувальних органів України)». Як вбачається словосполучення «виконують завдання» вживається в дужках після словосполучення «перебувають у підпорядкуванні». Згідно з відповідним розділом мовознавства (пунктуацією) у дужки беруться словосполучення, що містять додаткові вказівки до інформації, що міститься в реченні, або надають наявним в реченні словами і оборотами додаткового значення.

Будь-які розпорядчі документи, які б свідчили про виконання позивачем завдань керівництва штабу антитерористичної операції у спірний період в матеріалах справи відсутні.

Юридичними фактами, які слугували підставою для вказаних вище наказів стосовно позивача є виключно питання, пов`язані із проходженням позивачем служби в органах внутрішніх справ та Національній поліції України, а не початком та завершенням участі у відповідних заходах, за які передбачено виплату винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах: від 20.11.2020 у справі № 360/2205/19, від 24.09.2020 у справі № 1240/2008/18, від 24.09.2020 у справі № 812/1060/18, де зазначається що накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України про включення та виключення особи до (зі) складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, не свідчать про фактичну участь у заходах, про що йдеться у пункті 2 наказу МВС України від 23 липня 2014 року № 719 та у пункті З розділу 2 Порядку від 02 лютого 2015 року № 48. Вищезазначені накази першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) підтверджують включення особи до сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань.

У постанові від 30.01.2019 у справі №805/4523/16-а Верховний Суд зазначив, що накази АТЦ при СБУ про прибуття та вибуття особи до (зі) складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції (а також, довідка, яка виноситься на підставі вказаних наказів), свідчить лише про зарахування особи до списку осіб, що беруть участь у проведенні антитерористичної операції. У свою чергу винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції виплачується не за весь час залучення особи до складу сил та засобів антитерористичній операції, а тільки за час фактичної участі цієї особи у відповідних заходах (п. 33 Постанови). Зазначені заходи мають бути обов`язково підтверджені наказами АТЦ при СБУ (зі змісту п. 34 Постанови) та виданням відповідного наказу командиру (у спірних правовідносинах - начальника ГУНП в Луганській області) (зі змісту п. 35 Постанови).

Зі змісту Постанови Верховного Суду від 30.01.2019 по справі № 805/4523/16-а вбачається, що підтверджуючими наказами АТЦ при СБУ, які свідчать про безпосередню участь особи в проведенні антитерористичної операції, про які йдеться в п. 34 Постанови, є накази АТЦ при СБУ про проведення відповідних заходів (як то, наприклад, згадані нами в тексті апеляційної скарги накази та бойові розпорядження АТЦ при СБУ про проведення відповідних заходів щодо контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (наказ АТЦ при СБУ від 12.06.2015 № 415 ог); або проведення оперативно-профілактичних заходів (бойове розпорядження АТЦ при СБУ від 25.12.2015 № 4/01588)), а не накази АТЦ при СБУ про включення (виключення) осіб до (зі) списку сил та засобів проведення антитерористичної операції, адже суд їх визнав лише як докази перебування особи у складі відповідних сил та засобів.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 по справам № 812/860/17 та № 812/1962/17 висловлена наступна правова позиція: «Наказ АТЦ при СБУ про включення позивача до списку сил та засобів проведення антитерористичної операції підтверджують лише включення особи до сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції; особи з числа включених до таких сил та засобів у подальшому можуть залучатися до проведення антитерористичній операції; обов`язковою умовою для визнання особи такою, що бере безпосередню фактичну участь в відповідних заходах антитерористичної операції є виконання завдань керівництва штабу антитерористичної операції; при цьому така фактична участь особи у проведенні антитерористичної операції має бути підтверджена наказом командиру штабу антитерористичної операції».

Верховним Судом також висловлено правовий висновок у постанові від 13.11.2019 у справі №805/805/16-а, відповідно до якого, довідка про безпосередню участь особи в проведення антитерористичної операції, складена на підставі наказів про включення (виключення) до (зі) складу сил та засобів проведення антитерористичної операції у не містить в собі відомостей щодо перебування позивача у підпорядкуванні (виконання завдання) керівництва штабу антитерористичної операції у спірний період, отже не може бути доказом на підтвердження безпосередньої участі позивача у проведенні антитерористичної операції у розумінні Порядку від 02.02.2015 № 49.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , у спірний період (з 07.11.2015 по 31.01.2016) фактично знаходився у підпорядкуванні ГУНП в Луганській області, перебував на посаді інспектора відділу масових і охоронних заходів управління превентивної діяльності ГУНП в Луганській області, виконував функціональні обов`язки за займаною посадою та вказівки (завдання) керівництва ГУНП в Луганській області, завдання керівництва штабу антитерористичної операції не виконував, у фактичному підпорядкуванні керівництва штабу антитерористичної операції не перебував (відповідні розпорядчі документи штабу антитерористичної операції відсутні).

З приводу виконання своїх службових обов`язків у зоні проведення антитерористичної операції, Верховний Суд у постанові від 13.02.2020 у справі № 360/2447/19 зазначив, що виконання службових обов`язків на територіях, які відносяться до зони проведення АТО, не свідчить про виконання позивачем конкретних завдань, пов`язаних з його безпосередньою участю в проведенні АТО.

Таким чином, позивачем не доведено, що у спірний період ним виконувалися завдання, які підпадають під визначення антитерористичної операції, наданому у Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

У п. 2 Наказу МВС України від 23.07.2014 № 719 зазначено, що винагороду виплачувати за час, обрахований із дня фактичного початку участі в операціях і заходах, зазначених у пункті 1 цього наказу, до дня завершення такої участі, в поточному місяці за минулий на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій) (командирам (начальникам) - наказів вищих командирів (начальників)), начальників органів внутрішніх справ та у п. 4 розділу І Порядку від 02.02.2015 № 49 - виплата винагород та додаткових винагород здійснюється військовослужбовцям за місцем проходження служби на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій), керівництва військових формувань та органів державної влади.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 винагороди за безпосередню участь в Антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 31.01.2016 на суму 16 172,65 грн.; стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в Антитерористичній операції за період з 07.11.2015 по 31.01.2016 на суму 16 172,65 грн. задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 07.11.2015 по 30.11.2017; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 07.11.2015 по 30.11.2017, суд виходить із такого.

Згідно довідки ГУНП в Луганській області від 11.08.2021 № 970/111/22-2021 вбачається, що ОСОБА_1 індексація грошового забезпечення за період з січня 2015 по жовтень 2017 року не виплачувалась. При цьому, за листопад 2017 року нараховано та виплачено індексацію у сумі 373,85 грн (арк.спр.134).

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що правові підстави для нарахування та виплати індексації грошових доходів поліцейським Національної поліції України з листопада 2015 по жовтень 2017 року відсутні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд дійшов наступного.

Пунктом 4 частини десятої статті 62 від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580) визначено, що поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Згідно із частинами першою, другою і п`ятою статті 94 Закону № 580 поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

Відповідно до частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України) заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон № 1282).

Відповідно до статті 1 Закону № 1282 індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За змістом статті 2 Закону № 1282 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до положень статті 4 Закону № 1282:

індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (частина перша);

обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (частина друга);

для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті (частина третя);

підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін (частина четверта).

Отже, безпосередньо законом визначено, що грошове забезпечення, як грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, підлягають індексації в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Частинами першою та другою статті 5 Закону № 1282 підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Статтею 6 Закону № 1282 встановлено, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

З метою реалізації положень Закону № 1282 Кабінет Міністрів України постановою від 17.07.2003 № 1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).

Згідно із пунктом 1 Порядок № 1078 встановлено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Пунктом 1-1 Порядку № 1078 визначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (до 01 січня 2016 року 101 відсоток). Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 2 Порядку № 1078 визначено чіткий перелік видів грошових доходів громадян, що підлягають індексації.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

До вказаної постанови внесено зміни постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 № 782 "Про внесення змін до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення" та включено поліцейських до переліку категорій осіб, яким здійснюється індексація грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи із служби в поліції жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

При цьому обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.

Суд наголошує, що статтею 94 Закону № 580 безпосередньо визначено, що грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.

У зв`язку з чим за спірний період з 07.11.2015 по 31.10.2017 стосовно позивача були визначені законом підстави для індексації грошове забезпечення як поліцейського.

Посилання представника відповідача на ті обставини, що зміни до Порядку № 1078 в частині розповсюдження його дії і на поліцейських були внесені шляхом доповнення абзацу п`ятого пункту 2 після слова "військовослужбовців" словом "поліцейських" відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 № 782 "Про внесення зміни до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення" є незмістовним, оскільки Порядок № 1078 є підзаконним нормативним актом порівняно з нормами Закону № 580, якими передбачена індексація грошового забезпечення поліцейських. Порядок № 1078 лише деталізує та розвиває норми законів, якими передбачений обов`язок індексувати грошові доходи населення. У зв`язку з чим вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суми індексації грошового забезпечення за період часу з 07.11.2015 по 31.10.2017 підлягають задоволенню.

Суд наголошує, що в силу положень частини другої статті 8 Закону № 1282 за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Критерії виплати грошового забезпечення, зокрема, поліцейським Національної поліції, визначають Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799.

Відповідно до пункту 11 розділу I вказаного Порядку грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Суд зазначає, що вказані відповідачем обставини (не включення поліцейських до переліку осіб, грошове забезпечення яких підлягає індексації) не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення, оскільки право позивача на індексацію його грошового забезпечення передбачено статтею 94 Закону № 580, тобто нормативно-правовим актом, що має вищу юридичну силу, що спростовує доводи відповідача в цій частині.

Таким чином, на підставі досліджених доказів, суд приходить до висновку, що відповідачем була допущена протиправна бездіяльність щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 30.10.2017. Оскільки матеріалами справи підтверджено факт нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за листопад 2017 року, тому в наявності підстави для визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення саме за вказаний вище період (з 07.11.2015 по 30.10.2017).

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" від сплати судового збору звільнений.

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою, суд виходить з такого.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Відповідно до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з положеннями частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Позивачем заявлено до стягнення витрати, пов`язані знаданням професійної правничої допомоги у сумі 5000,00 грн.

03.06.2021 між позивачем. та адвокатом укладений договір № 043/21, згідно якого, зокрема, оплата роботи захисника оговорюється окремим додатком до цього договору (арк. спр. 70-75-76).

Дослідженням змісту додатку до договору від 03.06.2021 № 043/21, судом встановлено, що за виконання роботи, яка вказана в даному договорі, а саме правничої допомоги адвоката з підготовки адміністративного позову ОСОБА_1 оплачує роботу захисника в розмірі 5000,00 грн (арк. спр. 75-76).

На підтвердження виконання умов вказаного вище договору про надання правничої допомоги адвокатом складений акт-приймання наданих послуг від 12.07.2021 (арк. спр. 77), а також виписано прибутовий ордер (арк. спр. 78).

Враховуючи, що позивачем надано докази в підтвердження виконання умов договору від 03.06.2021 № 043/21про надання правничої допомоги, вимоги позивача по відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Луганській області (, місцезнаходження: Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, буд. 1) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо ненарахуванні та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 30 листопада 2017 року.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 30 листопада 2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганській області (, місцезнаходження: Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, буд. 1) витрати, пов`язані з правничої допомоги, у сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст повного судового рішення складено 22 листопада 2021 року.

Суддя Є.О. Кисельова