Справа № 280/8083/21
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

19 листопада 2021 року Справа № 280/8083/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо автоматичного нарахування сум зі сплати єдиного внеску в інтегрованій картці платника податку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), та зобов`язати відповідача скасувати існуючу суму автоматичного нарахування сум зі сплати єдиного внеску в інтегрованій картці платника податку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка станом на 27.08.2021 за даними електронного кабінету становить 37 788,74 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що з 11.10.2006 був зареєстрований як фізична особа- підприємець. 03.08.2021 за власним рішенням діяльність позивача як фізичної особи-підприємця припинено. Так, відповідно до даних інтегрованої картки платника в електронному кабінеті платника податку за 2017-2021 роки по єдиному внеску відповідачем здійснено автоматичних нарахувань на загальну суму 37 788,74 грн. Проте, позивач зазначає, що з 08.07.2016 по 30.06.2017, 12.02.2018 по 27.06.2018, 14.07.2018 по 28.09.2018, 01.10.2018 по 03.06.2019, 27.09.2019 по 26.11.2019, 20.01.2020 по 31.01.2020, 01.02.2020 по 31.12.2020 позивач працював найманим працівником, та з 02.01.2021 по теперішній час позивач працює водієм автотранспортних засобів у ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ». Заначає, що в період перебування у трудових відносинах був застрахованою особою, і платником єдиного внеску за нього є ного роботодавець, при цьому мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем, що відповідно виключає обов`язок позивача по його сплаті. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

19.10.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що згідно даних ІТС «Податковий Блок» 11.10.2006 року внесено запис, щодо державної реєстрації підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п НОМЕР_1 ) 11.10.2006 року платника взято на облік у Головному управлінні ДПС у Запорізькій області, Олександрівська ДПІ (Комунарський район м. Запоріжжя). Таким чином, з 11.10.2006 по 03.08.2021 позивач перебував на обліку у Головному управлінні ДПС у Запорізькій області, Олександрівська ДПІ (Комунарський район м. Запоріжжя), як фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування 1 група. Нарахування в інтегрованій картці платника єдиного внеску фізичної особи-підприємця позивача проведені автоматично, відповідно програмного забезпечення розробленого на підставі діючого чинного законодавства. Крім того, відповідач дослідивши записи у трудовій книжці та довідку ОК-5 з пенсійного фонду Податковий орган зазначив, що у позивача виникло зобов`язання щодо сплати ЄСВ за себе, як за фізичну особу - підприємця на загальній системі оподаткування 1 групи у сумі 7797,24 грн. У позові просив відмовити.

Ухвалою судді від 20.09.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України ця справа є справою незначної складності, та згідно зі ст. 257, 263 розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, відповідно до вищевказаних приписів КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд установив таке.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєструвався як фізична особа- підприємець, про ідо 11.10.2006 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань здійснено запис за номером: 0027114, за адресою: АДРЕСА_1 .

За власним рішенням діяльність позивача як фізичної особи-підприємця припинено, про що 03.08.2021 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань здійснено запис за номером: 001027114, стан суб`єкта: припинено.

Відповідно до даних інтегрованої картки платника за 2017-2021 роки по єдиному внеску позивачу здійснено автоматичні нарахування на загальну суму 37 788,74 грн., а саме:

За 2017 рік по строку 09.02.2018 -8448грн., (мінімальна заробітна плата 2017 року 3200 х 22 відсотки = 704 грн. в місяць) згідно Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску №583020/єу від 09.02.2018 згідно наданого самостійно звіту;

За 1 квартал 2018 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 19.04.2018 року - 2457,18 грн..( мінімальна заробітна плата 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн. в місяць, за 3 місяці відповідно 819,06 грн. х 3 =2457,18 грн.).

За 2 квартал 2018 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 19.07.2018 року - 2457,18 грн.

За 3 квартал 2018 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 19.10.2018 року - 2457.18 грн.

За 4 квартал 2018 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 21.01.2019 року - 2457,18 грн.

За 1 квартал 2019 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 19.04.2019 року - 2754,18 грн. .( мінімальна заробітна плата 2019 року 4173 х 22 відсотки = 918,06 грн. в місяць, за 3 місяці відповідно 918,06 грн. х 3 =2754,18 грн.).

За 2 квартал 2019 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 19.07.2019 року - 2754,18 грн.

За 3 квартал 2019 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 19.10.2019 року - 2754,18 грн.

За 4 квартал 2019 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 20.01.2020 року - 2754,18 грн.

За 1 квартал 2020 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 21.04. 2020 року - 2078,12 грн..( мінімальна заробітна плата 2020 року 4723 х 22 відсотки = 1039,06 грн. в місяць. За квартал, з урахуванням карантину з березня 2020 року, відповідно 1039,06 грн. х 2 =2078,12 грн.)

За 2 квартал 2019 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 20.07. 2020 року - 1039,06 грн.

За 3 квартал 2019 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 19.10. 2020 року-3178,12 грн.

За 4 квартал 2021 року автоматично нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці по строку 19.01. 2021 року - 2200,00 грн.

Так, за даними інтегрованих карток ІТС «Податковий блок» у ФОП ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п НОМЕР_1 ) обліковується борг по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 37788, 74 гри.

Згідно із трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 ., останній з 08.07.2016 по 30.06.2017 позивач працював водієм у ФОН ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ); з 12.02.2018 по 27.06.2018 позивач працював водієм- експедитором у АТ «Мелітопольский м`ясокомбінат» (); з 14.07.2018 по 28.09.2018 позивач працював водієм автотранспортних засобів у ФОН ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ); з 01.10.2018 по 03.06.2019 та з 27.09.2019 по 26.11.2019 позивач працював водієм автотранспортних засобів у ТОВ «ЗММ-АВТО» (); з 20.01.2020 по 31.01.2020 позивач працював водієм автотранспортних засобів у ТОВ «АЛЕКС ТРАНС КОМПАНІ» (); з 01.02.2020 по 31.12.2020 позивач працював водієм автотранспортних засобів у ТОВ «БЕЙКЕРІ СЕРВІС» (); з 02.01.2021 по теперішній час позивач працює водієм автотранспортних засобів у ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» (), що підтверджується копією трудової книжки.

Вважаючи автоматичне нарахування боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 1 статті 2 КАС України, відповідно якої до завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги з огляду на наявність у позивача, як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, який протягом 2017-2021 років є найманим працівником та його роботодавець сплачував ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Так, спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з статтею 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Указана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постанові від 04 грудня 2019 року (справа №440/2149/19).

Суд встановив, що ОСОБА_1 з 11.10.2006 по 03.08.2021 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що сторони не заперечили.

При цьому, з 08.07.2016 по 30.06.2017 позивач працював водієм у ФОН ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ); з 12.02.2018 по 27.06.2018 позивач працював водієм- скспедитором у АТ «Мелітопольский м`ясокомбінат» (); з 14.07.2018 по 28.09.2018 позивач працював водієм автотранспортних засобів у ФОН ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ); з 01.10.2018 по 03.06.2019 та з 27.09.2019 по 26.11.2019 позивач працював водієм автотранспортних засобів у ТОВ «ЗММ-АВТО» (); з 20.01.2020 по 31.01.2020 позивач працював водієм автотранспортних засобів у ТОВ «АЛЕКС ТРАНС КОМПАНІ» (); з 01.02.2020 по 31.12.2020 позивач працював водієм автотранспортних засобів у ТОВ «БЕЙКЕРІ СЕРВІС» (); з 02.01.2021 по теперішній час позивач працює водієм автотранспортних засобів у ТОВ «ТРАНС КАРГО ЕКСПЕДИЦІЯ» (), що підтверджується копією трудової книжки серія НОМЕР_2 (а.с.20-30).

Крім того, отримання заробітної плати позивачем від своїх роботодавців підтверджується відповідно до відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу форма ОК-5 від 27.08.2021 (а.с.31-32).

В період перебування у трудових відносинах позивачем підприємницька діяльність не велась, звіти про нарахування єдиного внеску не подавались.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності податковим органом та судом не встановлено.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору

Так, суд враховуючи записи у трудовій книжці та довідку ОК-5 з пенсійного фонду дійшов висновку, що у позивача виникло зобов`язання щодо сплати ЄСВ за себе, як за фізичну особу - підприємця на загальній системі оподаткування 1 групи лише у періоди коли він не працівав як найманий працівник, а саме:

За 2017 рік за 6 місяців, а саме - у період з липня по грудень у розмірі 4224,00 грн. (мінімальна заробітна плата 2017 року 3200 х 22 відсотки = 704 грн. в місяць, за 6 місяців відповідно 4224,00 грн. загалом за 2017 рік).

За 2018 рік за один місяць, а саме січень - у розмірі 819,06 грн. (мінімальна заробітна плата 2018 року 3723 х 22 відсотки = 819,06 грн. в місяць,).

За 2019 рік за три місяці, а саме - у період з липня по серпень, та грудень місяць у розмірі 2754,18 грн. (мінімальна заробітна плата 2019 року 4173 х 22 відсотки = 918,06 грн. в місяць, за З місяці відповідно 918,06 грн. х 3 = 2754,18 грн).

Загальна сума за вказані періоди складає 7797,24 грн.

Отже, автоматичне нарахування в інтегрованій картці платника суми ЄСВ за 2017-2021 року у розмірі 29 991, 50 грн. є протиправним.

Оскільки матеріали справи свідчать про часткову відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску, суд дійшов висновку про те, що дії відповідача щодо нарахування ОСОБА_1 заборгованості в сумі 29991, 50 грн. по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є протиправними.

Щодо зобов`язання відповідача здійснити коригування в інформаційній системі органів ДПС даних інтегрованої картки, суд зазначає наступне.

Згідно з Порядком ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 422 від 07.04.2016, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 травня 2016 року за № 751/28881, інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.

Відповідно до пункту 1 глави 1 Розділу II Порядку з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками.

ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.

Згідно з главою 2 Розділу II Порядку з метою забезпечення контролю за коректністю відображення інформації в інформаційній системі органів ДФС при відкритті/закритті ІКП підрозділом, який здійснює облік платежів та інших надходжень, проводиться щоденний контроль шляхом формування реєстрів перевірки записів, зокрема, за напрямами: наявність нарахованих сум, сум податкового боргу, заборгованості з єдиного внеску та переплати за платежами, за якими не передбачено подання платником податкової звітності до органу ДФС (крім платежів, які контролюються органами ДФС в частині актів перевірок); наявність нарахованих сум, сум податкового боргу, заборгованості з єдиного внеску в ІКП зі спеціальним кодом «Платежі до з`ясування».

Розбіжності не пізніше наступного робочого дня з дня їх виявлення відпрацьовуються підрозділом, який здійснює облік платежів та інших надходжень, шляхом усунення помилок: у разі виявлення невідповідностей між відкритими в інформаційній системі органів ДФС ІКП та затвердженим Переліком форм ІКП здійснюється перекодування ІКП на відповідну форму обліку ІКП; у разі сплати новоствореним платником, який не включений до реєстру платників певного податку, кошти розносяться до ІКП зі спеціальним кодом «Платежі до з`ясування». Відпрацювання ІКП зі спеціальним кодом «Платежі до з`ясування» здійснюється згідно з пунктом 3 глави 2 розділу ІІІ цього Порядку.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу щодо вірного та об`єктивного відображення в інтегрованій картці фактичного стану розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган зобов`язаний вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в адміністративній справі № 826/9288/18.

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Європейський суд з прав людини у пункті 75 рішення від квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) зазначив, що обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Суд зазначає, що для ефективного поновлення порушеного права необхідною умовою є існування чіткого зв`язку між правопорушенням та способом захисту права, тобто метою судового захисту має бути усунення перешкод в реалізації права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

Отже вимога на захист права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Таким чином, оскільки судом, нарахування суми у розмірі 29 991, 50 грн визнана протиправною, позовні вимоги в частині є такими, що також підлягають частковому задоволенню та зобов`язанню відповідача видалити з інтегрованої картки платника податків позивача дані про наявність заборгованості (недоїмки) з ЄСВ в сумі 29 991, 50 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні підлягають частковому задоволенню.

Частиною 1 ст. 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що, відповідно до частини першої статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи встановлено факт сплати судового збору у розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією від 29.07.2021 № MP_AВ260191SAJ_20896414.

Щодо стягнення правничих витрат.

Частинами 1 та 2 ст.16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

У позовній заяві, позивачем було зазначено про намір стягнення розміру правничих витрат.

З матеріалів справи встановлено, що Позивачем - ОСОБА_1 було укладено Договір б/н з Адвокатським об`єднанням «ЛЕГЕС» про надання правничої (правової) допомоги від 27.08.2021.

Згідно квитанції №МР_АВ260191SAJ_20896564 від 29.07.2021 позивачем на рахунок Адвокатського об`єднання «Легес» сплачено 4500,00 грн, згідно рахунку №18/08 від 27.08.2021.

Актом приймання-передачі послуг від 03.09.2021 сторонами погоджена вартість наданих послуг у сумі 4500,00 грн та види послуги з наданої правничої допомоги.

У додатку №1 до договору від 27.08.2021 зазначений гонорар у фіксованому розмірі, який складається з вартості правничої (правової) допомоги:…підготовка тексту позовної заяви - 4500,00 грн.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката наведено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Суд зазначає, що вказана справа не є складною, має невеликий обсяг заявлених позовних вимог, останні є ідентичними та не потребували у представника значного часу на вивчення практики з цього приводу. При цьому суд враховує об`єм позову.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000,00 грн.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. 2, 3, 5, 7, 77, 79, 90, 132, 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Запорізькій області щодо автоматичного нарахування сум зі сплати єдиного внеску в інтегрованій картці платника податку ОСОБА_1 у розмірі 29991, 50 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Запорізькій області скасувати суму автоматичного нарахування сум зі сплати єдиного внеску в інтегрованій картці платника податку ОСОБА_1 у розмірі 29 991, 50 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, просп. Соборний, буд. 166, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова