Справа № 240/14158/20
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та нечинною постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив:

- визнати протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 16.05.2002 №620, як таку, що суперечить законодавству України;

- визнати відмову відповідача розглядати заяву позивача від 04.06.2020 протиправною;

- зобов`язати відповідача прийняти до розгляду заяву від 04.06.2020 та прийняти відповідне рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2021 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністартивний позов задовольнити повністю.

Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що в статті 55 Конституції України зазначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових і службових осіб, тобто без будь-яких додаткових умов. При цьому, незважаючи на те, що своє порушене право позивач захистив у справі №296/12113/19, апелянт вважає за необхідне захистити права 2-х мільйонів споживачів, які потерпають від загальнобудинкового лічильника газу.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16.05.2002 відповідачем прийнято постанову №620 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків)» (далі - Постанова №620), якою, з метою впорядкування обліку споживання населенням природного газу та зменшення його втрат, затверджено Тимчасове положення про порядок розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків), що додається, а також вирішено Міністерству палива та енергетики надавати роз`яснення щодо застосування затвердженого цією постановою Тимчасового положення.

В подальшому вказана постанова зазнала змін внаслідок їх внесення постановами Кабміну від 29.10.2003 №1685, від 27.01.2016 №46.

Вважаючи протиправною спірну постанову, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є учасником відносин з приводу проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових або на групу будинків). Разом з тим, позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - більше 2 мільйонів споживачів, які потерпають від загальнобудинкового лічильника газу, без відповідних правових підстав або інакше кажучи в інтересах невизначеного кола осіб, що не тільки не відповідає чинному законодавству України, а і прямо йому суперечить.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес».

Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття«охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача, у тому числі інтереси держави.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 815/219/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 766/12374/17, від 29 листопада 2019 року у справі №335/2236/15-а(2-а/335/1/2016).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

До нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Здатність правового акта поширювати свою чинність хоч і на певне коло, однак неперсоніфікованих осіб - є ознакою нормативності.

Аналогічна правова позиція щодо визначення поняття нормативно-правового акта викладена у рішеннях Конституційного Суду України від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абз. 1 п. 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абз. 4 п. 1 мотивувальної частини), 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування (п. 4 мотивувальної частини).

Виходячи з наведеного, оскаржувана постанова Кабінету Міністрів України є нормативно-правовим актом, оскільки містить правові приписи нормативного характеру, які розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень на час розгляду справи судами попередніх інстанцій було врегульовано статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, статтею 264 КАС України передбачено, що правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, затверджено Тимчасове положення, яке визначає порядок проведення розрахунків між постачальниками, операторами газорозподільних систем та споживачами природного газу у разі використання загальнобудинкових вузлів обліку природного газу, які складаються, зокрема, з лічильника природного газу та засобу дистанційної передачі даних (далі - будинковий вузол обліку) на будинок (групу будинків).

Отже, суб`єктами правовідносин, які охоплює дана постанова, є постачальники, оператори газорозподільних систем та споживачі природного газу у разі використання загальнобудинкових вузлів обліку природного газу.

При цьому, у розумінні Закону України від 09.04.2015 №329-VІІІ «Про ринок природного газу», споживач природного газу - це фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не надав до суду будь-яких доказів та не навів будь-яких доводів, які б підтверджували, що він є споживачем природного газу у розумінні Закону №329-VІІІ.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Постанова №620 не стосується прав позивача, і він не є суб`єктом правовідносин, на які поширює свою дію оскаржуваний нормативно-правовий акт.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, то Постанова №620 не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення до суду із цим позовом.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 580/1698/19.

Щодо доводів апелянта стосовно того, що оскаржувана постанова порушує права його доньки, яка є власницею квартири, в якій проживає позивач, апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, права ОСОБА_2 щодо забезпечення її індивідуальним лічильником газу з метою уникнення надмірних витрат по сплаті газу вже були захищені в судовому порядку, про що зазначає й сам позивач, а саме постановою Житомирського апеляційного суду від 16.02.2021 у справі № 296/12113/19 зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» за власний рахунок здійснити встановлення у квартирі АДРЕСА_1 індивідуальний лічильник газу, який використовується для приготування їжі, зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» з 01.01.2020 до встановлення індивідуального лічильника газу у вказаній квартирі, обліковувати споживання природного газу за вказаною адресою згідно з діючими нормами споживання, встановленими Кабміном.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта, що оскаржувана постанова поширює свою дію на його доньку ОСОБА_2 та порушує її права.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що в межах даної адміністративної справи позивачем є ОСОБА_1 , а не його донька, в інтересах якої він звертається як представник.

Надаючи оцінку довадам апелянта щодо порушуння Постановою №620 прав більше, ніж 2-х мільйонів споживачів, які потерпають від загальнобудинкового лічильника газу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що захист прав інших осіб можливий лише в межах відносин представництва, особливості чого врегульовані статтями 55 - 60 КАС України, а звернення до суду в інтересах невизначеного кола осіб не тільки не відповідає чинному законодавству України, а і прямо йому суперечить.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Керуючись ст. ст. 242 - 244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної силиз дати її прийняття та не може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя І.В. Федотов

Судді Н.М. Єгорова

Є.В. Чаку