Справа № 540/1429/21
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/1429/21

Категорія:112010200 Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.

Місце ухвалення: м. Херсон

Дата складання повного тексту: 25.06.2021 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі ГУПФ) України в Херсонській області про:

- визнання бездіяльності відповідача, щодо не поновлення пенсії позивача протиправною та дискримінаційною;

- визнання протиправними та дискримінаційними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачці викладене в листах відповідача №57/03-16 від 05 січня 2021 року, №2100-0304-8/618 від 12 січня 2021 року та визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсію позивачці;

- зобов`язання ГУПФ України в Херсонській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2001 року, на вказаний нею банківський рахунок, з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі Закон №1058-IV)

- стягнення з відповідача кошти в сумі 100 000 грн. (сто тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що відповідно до рішення №57/03-16 від 05 січня 2021 року відповідачем відмовлено у поновлені виплати пенсії. Відмова обґрунтована тим, що позивачем не дотриманий порядок звернення за пенсією, а саме: посвідчення особи, яке видано Державою Ізраїль, копія якого надана до ГУПФ України в Херсонській області разом із заявою про поновлення пенсії, не є посвідченням особи у розумінні п.1 ч.1 ст. 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" №5492-VI (далі Закон №5492-VI); пенсіонер має звертатись особисто або через законного представника, а представник позивача, який діє на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності, не має законних повноважень звертатись до УПФ України з особистою заявою про поновлення пенсії, оскільки недієздатність особи позивача документально не підтверджена; документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах.

Представник позивача вважаючи таке рішення та бездіяльність відповідача протиправними, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що відповідно до п.1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі Порядок №22-1, в редакції чинній на дату звернення) заява, зокрема, про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року відмовлено у повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУПФ України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що у позивача наявний дійсний документ посвідчення особи, котре містить інформацію про її особу, місце її проживання та вік, як того вимагає п.2.9 Порядку №22-1.

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що її особа була встановлена ізраїльським нотаріусом в момент підписання ним довіреності та заяви про поновлення пенсії за допомогою яких вона довірила звернутися до відповідача своєму представнику в якості документу на підставі якого має бути встановлена особа позивача та констатована її правосуб`єктність. Враховуючи викладене, апелянт вважає, що у позивача немає жодного обов`язку подавати саме паспорт, а не будь-який інший документ для засвідчення його особи, особа якої була встановлена посвідченням особи та була засвідчена нотаріусом в Державі Ізраїль, підпис та повноваження якого у свою чергу підтверджені печаткою апостиль відповідно до Гаазької конвенції, до якої Україна приєдналася 23 грудня 2003 року.

У відзиві ГУПФ України в Херсонській області на апеляційну скаргу вказується, що не погоджується з вимогами викладеними ОСОБА_1 в апеляційній скарзі та вважає їх необґрунтованими.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком. До 19 липня 2000 року позивач проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому позивачка виїхала з України на постійне проживання до Держави Ізраїль, де була прийнята на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль.

28 липня 2020 року представник позивача за довіреністю Меламед В.Б. звернувся до ГУПФ України в Херсонській області із заявою про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком. До заяви додані такі документи: копія довіреності; копія посвідчення особи з перекладом на ім`я ОСОБА_1 , виданого Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль 24 листопада 2013 року (дійсне до 19 листопада 2023 року); копія картки платника податків; копія трудової книжки; копія пенсійного посвідчення; заява про витребування пенсійної справи.

Відповідно до рішення №57/03-16 від 05 січня 2021 року відповідач відмовив позивачу у поновлені виплати пенсії, оскільки нею не дотримано встановленого Порядку №22-1 звернення за поновленням пенсії та не надано оригінал паспорту громадянина України або інший документ з відміткою про реєстрацію (довідку з місця проживання).

Крім того, 18 грудня 2020 року представник позивача повторно звернувся до відповідача із заявою про поновлення пенсії, до якої додав: заяву про поновлення пенсії від 28 липня 2020 року, копія довіреності; копія посвідчення особи з перекладом на ім`я ОСОБА_1 , виданого Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль 24 листопада 2013 року (дійсне до 19 листопада 2023); копія картки платника податків; копія трудової книжки; копія пенсійного посвідчення; заява про витребування пенсійної справи.

У відповідь на вказану заяву відповідачем у листі від 12 січня 2021 №2100-0304-8/618 повідомлено представника позивача про прийняте пенсійним органом рішення від 05 січня 2021 року №57/03-16 про відмову у поновленні виплати пенсії з підстав не дотримання заявницею порядку подання та оформлення документів.

Вказане рішення від 05 січня 2021 року №57/03-16 про відмову у поновленні виплати пенсії та бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії позивачу, представник позивача вважає протиправними, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що посвідчення особи громадянина Ізраїлю, яке видано Державою Ізраїль, та копія якого надана до ГУПФ України в Херсонській області, не є належним підтвердженням ані громадянства України, ані особи заявника.

Таким чином, позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за поновленням пенсії, оскільки заява про поновлення виплати пенсії за віком подана без дотримання вимог ст. 44 Закону №1058-IV щодо необхідного пакету документів, а відтак територіальний орган ПФУ виконав обов`язок щодо розгляду заяви та роз`яснення порядку призначення пенсії.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент подання заяви про поновлення виплати пенсії (28 липня 2020 року), паспорт позивача для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 24 червня 2000 року був недійсним, так як строк його дії закінчився. Доказів продовження строку дії паспорту до суду позивачем не надано.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява позивачки подана до органу Пенсійного фонду України належним представником, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Проте, враховуючи, що позивачем до заяви не було надано належного посвідчення особи у розумінні норми п.2.9 Порядку №22-1, а отже позивачем не дотримано вищезазначеного порядку в частині не надання документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам 2 ст. 19, 46 Конституції України ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, п.1 ч.2 та ч.4 ст. 8, п.2 ч.1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", п.п.1.5, 2.22, 2.23, 2.8, 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25 листопада 2005 року №22-1, ст. 2 Закону України "Про громадянство України", ч.1 ст. 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус".

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно п.1 ч.2 та ч.4 ст. 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З урахуванням наведених норм діючого законодавства, колегія суддів доходить висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України незалежно від місця проживання та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 січня 2020 року у справі №489/5194/16-а.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 п.2 ч.1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в п.3.3. Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Тобто, виходячи із чинного пенсійного законодавства, особа має право на отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в п.52 рішення у справі №10441/06 "Пічкур проти України" від 07 лютого 2014 року.

Також, у п.3 Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року зазначено, що п.2 ч.1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в ст. 46 Конституції України.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1) (далі Порядок №22-1).

Відповідно п.1.5 Порядку №22-1 (у редакції, чинній до 30 березня 2021 року) заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Верховним Судом неодноразово роз`яснювалось, зокрема у постановах від 31 березня 2021 року (справа №0440/7137/18), від 17 березня 2021 року (справа №454/2238/16-а), від 21 грудня 2020 року (справа №229/4165/17) тощо, що п.1.5 Порядку №22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником. При цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу Пенсійного фонду України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Відповідно п.2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Згідно з положеннями п.2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що особа яка звертається до пенсійного органу із заявою про поновлення пенсії повинна пред`явити чинні паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації; при цьому документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком було додано наступні документи: копія довіреності; копія посвідчення особи з перекладом на ім`я ОСОБА_2 , виданого Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль 24 листопада 2013 року (дійсне до 19 листопада 2023); копія картки платника податків; копія трудової книжки; заява про поновлення пенсії.

Таким чином, спірним у межах даної справи є питання, чи є копія посвідчення особи з перекладом на ім`я ОСОБА_2 , видана Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль 24 листопада 2013 року, документом, який посвідчує особу у розумінні норм національного законодавства, зокрема п.2.9 Порядку №22-1.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечується, ОСОБА_1 є громадянкою України.

При цьому, ст. 2 Закону України "Про громадянство України" передбачено, що навіть якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Відповідно до ч.1 ст. 13 Закону № 5492-VІ документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на:

1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;

2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з п.2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

З аналізу вищевказаних приписів Порядку №22-1 слідує, що при зверненні до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, заявник подає відповідну заяву разом із переліком документів, який передбачений Порядком №22-1. Особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Верховний Суд у постановах від 29 липня 2020 року у справі №489/89/17 та від 08 серпня 2019 року у справі №425/2881/16-а підкреслив, що особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватися у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1.

Колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року (справа №540/4060/20), прийнятого за аналогічних обставин справи, згідно якого при розгляді даної категорії справа судам необхідно перевіряти, чи поданий документ відповідає документам, які в розумінні ч.1 ст. 13 Закону №5492-VI посвідчують особу, а також чи потребує посвідчення особи, видане в Державі Ізраїль, легалізації у порядку, визначеному Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року №113 (далі Інструкція №113).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначає, що посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль 24 листопада 2013 року (дійсне до 19 листопада 2023) посвідчує особу виключно на території Держави Ізраїль та не є посвідченням особи у розумінні п.1 ч.1 ст. 13 Закону №5492-VI. При цьому, положення Інструкції №113 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки відповідно до п.1.4 зазначеної Інструкції, легалізації не підлягають оригінали, копії та фотокопії паспортів, військових квитків, трудових книжок, документів, що мають характер листування, дозволів на носіння зброї, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (технічних паспортів), посвідчення водія, посвідчення особи, нормативно-правові акти та роз`яснення щодо їх застосування.

Щодо посилань апелянта, що вказаний документ, виданий у Державі Ізраїль, був апостильований відповідно до Гаазької конвенції, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до положень ст. 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року (далі Конвенція), для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються:

- документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця;

- адміністративні документи;

- нотаріальні акти;

- офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Дослідивши зміст Конвенції, колегія суддів вважає, що посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль, не може вважатись офіційним документом у розумінні Конвенції, тому посилання апелянта колегією суддів оцінюються критично.

При цьому, апеляційний суд наголошує, що жодних інших документів у розумінні п.2.9 Порядку №22-1 апелянтом до пенсійного органу надано не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апелянтом не дотримано встановленого порядку звернення за поновленням раніше призначеної пенсії, оскільки позивачем подано заяву без дотримання вимог ст. 47 Закону №1058-IV та Порядку №22-1 щодо необхідного пакету документів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що за відсутності всіх необхідних додатків до заяви про поновлення виплати пенсії позивача, відповідач не мав можливості розглянути її по суті та прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про поновлення пенсії з наданням відповідних підтверджуючих документів.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2021 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.