Справа № 640/2944/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2944/20 Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочко Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, яким просив:

- визнати незаконним і скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 грудня 2019 року №783-к про звільнення ОСОБА_1 ;

- визнати незаконним і скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03 січня 2020 року №1-к про внесення змін до наказу від 12 грудня 2019 року.

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу садівництва, виноградарства та хмелярства управління садівництва, виноградарства та виноробства Департаменту аграрної політики Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства;

- стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу звільнення по дату поновлення на посаді;

- стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу садівництва, виноградарства та хмелярства управління садівництва, виноградарства та виноробства Департаменту аграрної політики Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2021 року позов задоволено частково: визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 грудня 2019 року №783-к "Про звільнення ОСОБА_1 "; визнано протиправним і скасовано наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03 січня 2020 року №1-к "Про внесення змін до наказу Мінагрополітики від 12.12.2019 №783-к"; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу розвитку садівництва та виноградарства управління рослинництва, насінництва, садівництва та виноградарства Департаменту аграрної політики та сільського господарства Міністерства аграрної політики та продовольства України з 13 грудня 2019 року; стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі, визначеному згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу розвитку садівництва та виноградарства управління рослинництва, насінництва, садівництва та виноградарства Департаменту аграрної політики та сільського господарства Міністерства аграрної політики та продовольства України з 13 грудня 2019 року; допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що рішення про реорганізацію Міністерства аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України прийняте постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №829 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади", тобто процедура реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України розпочалася до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади від 19 вересня 2019 року №117-ІХ.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Міністерство аграрної політики та продовольства України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свої доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення

Також апелянт наголосив, що судом першої інстанції для вирішення спору неправомірно застосовано норми Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII в редакції до 25 вересня 2019 року, які не підлягали застосуванню на час видання Мінагрополітики оскаржуваних наказів, водночас законодавець прийнявши зміни до Закону України "Про державну службу" скасував застосування при звільненні на цій підставі законодавства про працю та вимоги надавати пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби або іншої роботи (посади державної служби) при вивільненні державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з наступного.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що відповідно до копії трудової книжки від 05 квітня 2004 року серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 2005 року проходив на різних посадах державну службу в Міністерстві аграрної політики та продовольства України.

З 05 грудня 2017 року працював на посаді головного спеціаліста відділу розвитку садівництва та виноградарства управління рослинництва, насінництва та виноградарства Департаменту аграрної політики та сільського господарства названого Міністерства.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року №829 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" вирішено реорганізувати Міністерство аграрної політики та продовольства України шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (п. 2). Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України є правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства аграрної політики та продовольства України (п. 7).

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 20 вересня 2019 року №507 затверджено план заходів з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України, відповідно до розділу "Кадрові питання" якого, поміж іншого передбачено, що після затвердження штатного розпису Мінекономіки письмово попередити працівників Мінагрополітики про можливе наступне вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці із одночасним внесенням пропозицій щодо заміщення посад у Мінекономіки та їх призначення у порядку переведення, а також повідомлення профспілкової організації Мінекономіки, Мінагрополітики стосовно планового звільнення працівників - членів профспілкової організації у зв`язку з реорганізацією.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 грудня 2019 року №783-к "Про звільнення ОСОБА_1 " ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу розвитку садівництва та виноградарства Департаменту аграрної політики та сільського господарства 12 грудня 2019 у зв`язку із реорганізацією Міністерства аграрної політики та продовольства України відповідно до п. 1 ч. 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03 січня 2020 року №1-к внесено зміни до наказу Мінагрополітики від 12 грудня 2019 року №783-к, зокрема, змінено дату звільнення з 12 грудня 2019 року на 25 грудня 2019 року, підставою для чого вказано листок непрацездатності від 12 грудня 2019 року АДШ №810044.

З оскаржуваними наказами позивач ознайомився 09 січня 2019 року, що підтверджується розпискою позивача на наказах.

Вважаючи незаконними оскаржувані накази позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовами.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Частиною 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" визначено підстави припинення державної служби за ініціативою призначення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній до 25 вересня 2019 року) підставою припинення державної служби за ініціативою призначення визначено скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому у ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній до 25 вересня 2019 року) було зазначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX було змінено редакцію ст. 87 Закону України "Про державну службу".

Підпунктом 53 п. 6 розділу I Закону №117-IX (набрав чинності з 25 вересня 2019 року та діяв на момент виникнення спірних правовідносин) до ст. 87 Закону № 889-VIII внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (п. 1 ч. 1);

- ліквідація державного органу (пункт 11 частини першої).

Цим Законом були також виключені положення абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення;

Разом з тим жодних змін, які б унормовували процедуру звільнення державних службовців з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX внесено не було.

Таким чином, спірним питанням, яке підлягає вирішенню під час розгляду цієї справи, є співвідношення вимог статей 40 та49-2 КЗпП України та статті 87 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній з 25 вересня 2019 року і на момент видання наказу про звільнення позивача) та їх поширення на спірні правовідносини.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам колегія суддів виходить з того, що в силу приписів ч. 3 ст.5 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

При цьому за приписами ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст. 42, 42-1, ч.ч. 1, 2 і 3 статті 49-2, ст.74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Отже, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VIII дає підстави для висновку, що ст. 87 цього Закону до набрання чинності Законом № 117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Після внесених Законом №117-IX змін до ст. 87 Закону № 889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена п. 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (п. 1 ч. 1) та ліквідації державного органу (п. 11 ч. 1). У частині процедури звільнення з цих підстав ст. 87 Закону №889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (ч. 5).

Таким чином, не можна вважати, що ст. 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону №117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі п. 1 і 11 ч. 1 цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість зміст наведених положень ст. 87 Закону № 889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу.

При цьому виключення зі ст. 87 Закону № 889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі п. 1 і 11 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи ч. 3 ст. 5 Закону №889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Приписи ч. 4 ст. 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті.

Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року № 440-IX (набрав чинності 13 лютого 2020 року) та від 23 лютого 2021 року №1285-IX, (набрав чинності 06 березня 2021 року) якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі п. 1 і 11 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 240/455/20.

Таким чином, ураховуючи, що на момент видання наказу про звільнення позивача (наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 12 грудня 2019 року № 783-к "Про звільнення ОСОБА_1 ) нормами ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" не було врегульовано порядок та процедуру припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 цією статті, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин положень, зокрема, статей 40 та 49-2 КЗпП України.

Виходячи із системного аналізу п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 40, ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та/або реорганізації покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

Приписами ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16.

При цьому такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року в справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 року в справі № 813/1715/16.

За змістом ч. 5 ст. 22 і п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону №889-VIII працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" Міністерство економічного розвитку і торгівлі перейменовано на Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, водночас Міністерство аграрної політики та продовольства реорганізована шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 20 вересня 2019 року №507 затверджено план заходів з реорганізації Міністерства аграрної політики та продовольства України, відповідно до розділу "Кадрові питання" якого, поміж іншого передбачено, що після затвердження штатного розпису Мінекономіки має письмово попередити працівників Мінагрополітики про можливе наступне вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці із одночасним внесенням пропозицій щодо заміщення посад у Мінекономіки та їх призначення у порядку переведення, а також повідомлення профспілкової організації Мінекономіки, Мінагрополітики стосовно планового звільнення працівників - членів профспілкової організації у зв`язку з реорганізацією.

Як установлено судом першої інстанції інстанцій позивачу не було запропоновано усі вакантні посади, у тому числі вакантні посади, які були рівнозначними посаді головного спеціаліста відділу розвитку садівництва та виноградарства Департаменту аграрної політики та сільського господарства та не було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади.

Таким чином, ураховуючи, що відповідач не попередив позивача про наступне звільнення, не запропонував йому всіх вакантних посад, при цьому нормами спеціального законодавства на час звільнення позивача не було визначено жодних особливостей процедури звільнення державних службовців з підстави, визначеної п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу", колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недотримання відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1 , а отже, наявність підстав для скасування наказу про його звільнення.

Оскільки наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03 січня 2020 року №1-к внесено зміни в наказ від 12 грудня 2019 року №783-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", відповідно наявні підстави для його скасування.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2020 року №1344 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" відмінено рішення про реорганізацію Мінагрополітики шляхом приєднання до Мінекономіки, зокрема, визнано таким, що втратив чинність абз. 2 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2019 року № 829 та внесено зміни до додатку 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2019 №738 "Про утворення комісій з проведення реорганізації та ліквідації деяких центральних органів виконавчої влади" зі змінами, шляхом виключення з Переліку центральних органів виконавчої влади, в яких утворюються комісії з проведення їх реорганізації, Мінагрополітики, відмінивши також рішення про визначення голови комісії з реорганізації цього Міністерства.

Тобто, станом на час вирішення справи судом першої інстанції рішення Кабінету Міністрів України про реорганізацію Мінагрополітики шляхом приєднання до Мінекономіки відмінене.

До того ж, як зазначило Мінекономіки, жодних передавальних актів у зв`язку з рішенням Кабінету Міністрів України про реорганізацію Мінагрополітики шляхом приєднання до Мінекономіки названі міністерства в установленому порядку не підписували, тому Мінекономіки не отримувало жодних майнових прав та обов`язків від Мінагрополітики.

Отже, належним способом захисту прав позивача у зв`язку з протиправним звільненням є його поновлення на посаді, яку він обіймав до звільнення, а саме на посаді головного спеціаліста відділу садівництва, виноградарства та хмелярства управління садівництва, виноградарства та виноробства Департаменту аграрної політики Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" (із змінами і доповненнями) порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, підпунктом "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 . Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки суд визнав незаконним звільнення позивача, підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 грудня 2019 року (наступний день за днем звільнення) по 11 червня 2021 року (день ухвалення судом рішення).

До матеріалів справи додано довідку Міністерства аграрної політики та продовольства України від 16 червня 2021 року №2021-11/2, відповідно до якої середньоденний заробіток з урахуванням 43 робочих днів становить - 1026,15 грн.

Згідно з листами Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року №78/0/206-18 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік", від 29 липня 2019 року №1133/0/206-19 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік", від 12 серпня 2020 року № 3501-06/219 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік" кількість робочих становить 371, зокрема: у 2019 році - 10 робочих днів; у 2020 році - 251 робочий день; у 2021 році - 110 робочих дні.

Відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 грудня 2019 року по 11 червня 2021 року становить в сумі 380 701,65 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача та з якої відповідачем мають бути відраховані податки та обов`язкові платежі.

Згідно з ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (п.2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (п. 3).

Отже, негайному виконанню підлягає рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 22 062,22 грн., за виключенням податків та обов`язкових внесків.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції не визначено розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в тому числі в межах суми стягнення за один місяць. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити, а рішення суду першої інстанції - змінити.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2021 року - змінити в резолютивній частині, виклавши абзац п`ятий та восьмий у наступних редакціях:

"Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 380 701,65 грн. (триста вісімдесят тисяч сімсот одна гривня шістдесят п`ять копійок), з якого Міністерство аграрної політики та продовольства України має відрахувати податки та обов`язкові платежі".

"Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць - 22 062,22 грн. (двадцять дві тисячі шістдесят дві гривні двадцять дві копійки), з якого Міністерство аграрної політики та продовольства України має відрахувати податки та обов`язкові платежі".

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов