Справа № 640/3843/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3843/20 Суддя (судді) першої інстанції: Чудак О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М, при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила:

- визнати протиправною відмову Головного управління ДПС у м. Києві у поверненні сплаченого позивачем єдиного внеску за 2017 - 2019 роки;

- зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві повернути сплачений позивачем єдиний соціальний внесок за 2017 - 2019 роки та перерахувати кошти у розмірі 29 293,44 грн. за такими реквізитами: IBAN НОМЕР_1 .

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона не мала сплачувати єдиний соціальний внесок за 2017 - 2019 роки, оскільки вона є найманим працівником та єдиний внесок за неї нараховує та сплачує (зокрема у спірний період) роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті нею єдиного внеску як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, а тому відмова відповідача повернути єдиний соціальний внесок за 2017 - 2019 роки є протиправною.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі Головне управління ДПС у м. Києві, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт зазначає, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та одночасно є найманими працівниками (застрахованими), не звільняються від сплати єдиного внеску за себе, а томі підстави для повернення сплачених коштів відсутні.

Крім того вказує, що повернення коштів здійснюється на підставі заяви платника, однак запит позивача не є заявою про повернення сплаченого єдиного внеску у розумінні Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 №6.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого остання, крім доводів, зазначених у позовній заяві, вказує, що сплачені суми єдиного внеску за відсутності відповідного обов`язку, вважаються сплаченими помилково. При цьому наголошує, що відповідач не зазначає про невідповідність заяви формі, визначеній у додатку 1 до Порядку №6, подання заяви не за місцем обліку надміру та/або помилково сплачених сум єдиного внеску, наявність у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску та/або фінансових санкцій.

Крім того, Головним управлінням ДПС у м. Києві заявлено клопотання про здійснення процесуального правонаступництва відповідача у справі.

Відповідно до частини першої статті 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» від 30.09.2020 № 893 (далі - Постанова № 893) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком (у тому числі Головне управління ДПС у м. Києві).

Пунктом 2 Постанови № 893 установлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

Відповідно до пункту 3 Постанови № 893 права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

Наказом Державної податкової служби України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 30.09.2020 № 529 утворені як відокремлені підрозділи Державної податкової служби України територіальні органи згідно з переліком (додаток до цього наказу), серед яких Головне управління ДПС у м. Києві.

Наказом Державної податкової служби України «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій» від 24.12.2020 №755 розпочато з 1 січня 2021 року здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 №529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 Постанови №893.

Враховуючи викладене, колегія суддів допускає процесуальну заміну відповідача відповідно до частини 1 статті 52 КАС України з Головного управління ДПС у м. Києві () на Головне управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011).

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю та з 01.10.2012 взята на облік у Державній податковій інспекції у Деснянському районі міста Києва, як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність.

Позивач з 19.04.2004 по 06.11.2015 працювала в Управлінні Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, та з 07.11.2015 по теперішній час працює юрисконсультом відділу правового забезпечення Управління поліції охорони в місті Києві та, відповідно, за неї роботодавцем були сплачені страхові внески.

За період з 2017 по 2019 роки позивачем був сплачений єдиний соціальний внесок у розмірі 29 293,44 грн.

17.10.2019 позивач звернувся до Головного управління ДФС у місті Києві із запитом про повернення цієї суми грошових коштів як безпідставно сплачених, оскільки у вказаний період часу єдиний внесок за неї нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок позивача по сплаті єдиного внеску як особою, що має право проводити адвокатську діяльність.

Листом від 31.10.2019 «Про повернення надміру сплачених коштів з єдиного внеску» Головне управління ДПС у місті Києві відмовило позивачу у поверненні коштів, вказавши, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зокрема адвокати, зобов`язані сплачувати єдиний внесок незалежно від отримання доходу від такої діяльності.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб щодо адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Законом №2464-VI.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Застосовуючи наведені норми, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у спірний період позивач була найманим працівником, у цей період роботодавець сплачував за неї єдиний внесок у розмірі, визначеному Законом № 2464-VI, що не заперечується відповідачем та підтверджується матеріалами справи. Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження адвокатської діяльності відповідачем не надано. Наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю посвідчує лише посвідчує таке право, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від цієї діяльності доходу. Суд першої інстанції зробив правильний висновок, що встановлених Законом № 2464-VI підстав для сплати позивачем єдиного внеску у спірний період не було.

Встановивши обставини щодо сплати позивачем єдиного внеску в розмірі 29 293,44 грн. за відсутності у неї відповідного обов`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на повернення цих грошових коштів.

Правова позиція з цього питання викладена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 560/4304/18.

Враховуючи положення статті 308 КАС України колегія суддів зазначає, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача сторонами не заперечується.

Оцінюючи доводи апелянта про те, що запит позивача не є заявою про повернення сплаченого єдиного внеску у розумінні Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 №6, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В свою чергу, з листа Головного управління ДПС у м. Києва від 31.10.2019 «Про повернення надміру сплачених коштів» вбачається, що єдиною підставою для відмови позивачу у поверненні коштів з єдиного внеску контролюючим органом визначено обов`язок позивача щодо його сплати. Інших підстав для відмови у поверненні коштів лист не містить.

Відтак, колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що запит позивача не є заявою про повернення сплаченого єдиного внеску у розумінні Порядку №6 від 16.01.2016, оскільки такі обставини не були покладені в основу прийнятого контролюючим органом рішення про відмову у поверненні надміру сплачених коштів.

З огляду на те, що матеріалами справи підтверджується сплата позивачем за період з 2017 по 2019 роки єдиного соціального внеску у розмірі 29 293,44 грн., а також враховуючи, що відповідач заперечує право позивача на повернення цих коштів посилаючись на відповідний обов`язок позивача зі сплати такого, що спростовано вищевикладеними висновками суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивач має право на повернення сплачених коштів у розмірі 29 293,44 грн.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Замінити у порядку процесуального правонаступництва відповідача у справі з Головного управління ДПС у м. Києві () на Головне управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011).

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.П.Мельничук

Суддя О.М.Оксененко