Справа № 400/2549/21
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/2549/21

Категорія: 106020000 Головуючий в 1 інстанції: Брагар В.С.
Місце ухвалення: м. Миколаїв
Дата складання повного тексту: 18.06.2021 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року, та в частині щодо невиплати компенсації за неотримане речове майно за період з 01 січня 2015 року по дату виключення;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року, із застосуванням січня 2008 як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), виплатити компенсацію за неотримане речове майно за період з 01 січня 2015 року по дату звільнення 01 серпня 2019 року;

- зобов`язання відповідача відшкодувати позивачу за час затримки розрахунку при звільненні (в частині невиплати компенсації за речове майно) середньомісячний заробіток за весь час затримки з 01 серпня 2019 року у сумі 65 200 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що на день виключення зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 відповідач протиправно не здійснив повний розрахунок.

Також позивач вказав, що не отримав індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року та компенсацію за неотримане під час військової служби речове майно за період з 01 січня 2015 року по дату виключення. Вказував, що січень 2008 року є базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення. З зазначених підстав звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що під час розрахунку при звільненні, позивач не звертався до військової частини з відповідним рапортом про грошову компенсацію. Оскільки на момент звільнення у позивача не виникало заперечень щодо виплат чи розрахунків з ним, він не має права на виплату компенсації за неотримане речове майно.

Також, в/ч НОМЕР_1 посилалась на те, що у 2016-2018 роках бюджетних призначень на виплату індексації грошового забезпечення не було, тоді як Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078) не встановлено першочерговості чи пріоритетності виплати індексації перед іншими виплатами, а також відсутній механізм виплат для вже звільнених військовослужбовців. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплатити індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям з 2016 року у Міністерства оборони України не було.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року позов ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року.

Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року з урахуванням виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги:

- військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Позивач подав заяву на виплату компенсації, однак отримав відмову відповідача;

- апелянт вважає незаконною відмову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року у справі №400/2549/21 в задоволені позовних вимог в частині зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року, із застосуванням саме січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, виходячи з наступного. Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень. Однак, обрання способу дії та прийняття рішень суб`єктом владних повноважень повинно бути у взаємозв`язку з додержанням ним основних конституційних гарантій, прав та свобод громадянина, певні дискреційних повноваження у прийнятті рішень не повинні використовуватись органом публічної влади з метою зловживання та на свою користь, таким чином обмежувати права громадянина на соціальні гарантій передбачені ч.4 ст. 43 Конституції України.

У відзиві в/ч НОМЕР_1 на апеляційну скаргу вказується, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки вона є необґрунтованою та безпідставною.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 01 серпня 2019 року №198 позивач звільнений у запас за пп."к" п.2 ч.5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII та виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо неповного розрахунку при звільненні, виплати індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач з відповідним рапортом не звертався, у відповідача не виникло обов`язку здійснювати виплату компенсації за неотримане речове майно, оскільки право ініціювати виплату вказаного виду компенсації належить виключно військовослужбовцю.

За таких обставин, підстави для виплати позивачу компенсації за неотримане під час військової служби речове майно відсутні. Тому у задоволенні вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно слід відмовити.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав, що дії відповідача щодо виплати позивачу не в повному розмірі індексації грошового забезпечення з 01 січня 2015 року по 01 січня 2016 року є протиправною.

При цьому, питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації у взаємозв`язку з розміром грошового забезпечення, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції відповідача при нарахуванні та виплаті відповідних сум. У зв`язку з цим вимога щодо зобов`язання відповідача встановити базовий місяць січень 2008 року не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ст.ст. 1, 2, ч.1 ст. 4, ч.ч.1, 2, 6 ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" №1282-XII від 03 липня 1991 року, п.1-1, п.2, абз.абз.1-5 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, ч.1 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що визначення базового місяця для обчислення індексації в період з 01 січня 2016 року по 09 січня 2018 року грошового забезпечення та здійснення розрахунку у відповідності до чинних підзаконних нормативно-правових актів належить до компетенції відповідача, а тому обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог у цій частині, з огляду на таке.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 червня 2006 року у справі "Волохи проти України" (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є "передбачуваною", якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі у разі потреби за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку. "…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання".

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

У даній справі індексація не була нарахована та виплачена позивачеві. Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині визначення базового місяця для обчислення індексації грошового забезпечення не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про в частині невиплати компенсації за речове майно, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вищевказаної статті Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" (далі Порядок №178), п.п.2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно п.п.4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Згідно з п. 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 червня 2017 року №475, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 червня 2017 року за №797/30665 (далі Інструкція №475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в порядку, визначеному Порядком №178. Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з вищенаведених законодавчих приписів випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Тобто, застосовування в п.3 Порядку №178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Таким чином, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Крім того, п.4 Порядку передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

З урахуванням вищенаведеного, колегія констатує, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №803/756/17.

Тобто, для реалізації права на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно військовослужбовцем необхідно подати заяви (рапорт) про отримання такої компенсації.

Апелянт в апеляційній скарзі наполягає на тому, що він подавав таку заяву (рапорт).

Разом з тим, колегія суддів не приймає вищезазначений довід апелянта, оскільки в порушення вимог ст.ст. 72, 77 КАС України ним не надано доказів на підтвердження зазначених обставин.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач з відповідним рапортом не звертався, а тому відповідача не виникло обов`язку здійснювати виплату компенсації за неотримане речове майно, оскільки право ініціювати виплату вказаного виду компенсації належить виключно військовослужбовцю.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати у справі відсутні.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2021 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.