Справа № 520/18378/21
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

18 листопада 2021 р. Справа № 520/18378/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової Маргарити Євгенівни (майдан Павлівський, буд. 4,м. Харків,61003, ), треті особи - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_3 ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової Маргарити Євгенівни, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцової Маргарити Євгенівни № 60130052 від 02.09.2021 про відмову у державній реєстрації права власності ОСОБА_1 на 30/100 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30,7 кв.м. на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.04.2021 у справі № 644/6643/18;

- зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцову Маргариту Євгенівну повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № НОМЕР_4 від 30.08.2021 про державну реєстрацію права власності на 30/100 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30,7 кв.м. за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду від 21.04.2021 у справі № 644/6643/18.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано, що із суті державної реєстрації прав як офіційного визнання і підтвердження державою виникнення/зміну/припинення речових прав на нерухоме майно вбачається, що державний реєстратор має відмовити в державній реєстрації правочину, за яким боржником вже відчужене майно на користь заявника на підставі певного правочину та повідомити про це відповідного:виконавця після звернення заінтересованої особи за проведенням державної реєстрації набутого права. Набуття речового права за рішенням суду є окремою підставою для державної реєстрації прав (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону), яка існує поряд з набуттям права на підставі договору (п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону).

За такого правового регулювання позивач вважає, що оскільки право власності на 30/100 частин квартири за позивачем виникло не внаслідок відчуження цієї частки попереднім власником - боржником, а внаслідок визнання такого права судом за позивачем, державним реєстратором протиправно прийнято оскаржуване рішення з мотивів, викладених у ньому.

Відповідачем у відзиві на адміністративний позов вказано, що згідно з п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників.

На думку відповідача, позивач хибно тлумачить застосування цього пункту лише у разі наявності договірної підстави набуття права власності, коли відбувається відчуження майна однією особою на користь іншої, адже «відчуження» законодавцем використовується як підстава припинення права власності, яка може відбуватись як за згодою власника майна (договірна природа), так і поза його волею (за рішенням суду, примусове відчуження, реквізиція. конфіскація та ін.). Таким чином, законодавець не встановлює винятків у випадку, коли за державною реєстрацією звертаються щодо майна, яке до відчуження належало особі, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, в такому випадку проведення державної реєстрації права власності неможлива.

У відповіді на відзив позивач вказав, що наявність заявленого до реєстрації права у позивача на момент порушення його права попереднім власником підтверджено та захищено судом. Отже, в спірній ситуації відбулось визнання судом існування за позивачем права на частку в нерухомому майні.

Встановлена п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону заборона на реєстрацію стосується відчуження майна боржником внаслідок вчинення так званих «фраудаторних правочинів», тобто правочинів, спрямованих на шкоду кредитора.

Позивач також вважає посилання відповідача на тлумачення терміну "відчуження" недоречними, оскільки у пп. 14.1.31 ст. 14 ПК України чітко зазначено, що відчуженням майна є дії власника (платника податків), а у ст. 346 ЦК України йдеться про випадки відчуження об`єктів нерухомого майна з мотивів суспільної необхідності.

Відповідно до п. 6 ч. 1 та п. 1 ч. 4 ст. 24 Закону відмова в державній реєстрації прав з підстави наявності зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно, не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З огляду на зміст наведених норм права, а також із суті державної реєстрації прав як офіційного визнання і підтвердження державою виникнення/зміну/припинення речових прав на нерухоме майно вбачається, що державний реєстратор має відмовити в державній реєстрації правочину, за яким боржником відчужене майно на користь заявника на підставі певного правочину та повідомити про це відповідного виконавця після звернення заінтересованої особи за проведенням державної реєстрації набутого права. В той же час, вказана норма не розповсюджується на випадки державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, про що чітко зазначено в п. 6 ч. 1 та п. 1 ч. 4 ст. 24 Закону.

Інші заяви по суті справи від учасників справи до суду не надходили.

01 листопада 2021 року від представника позивача надійшла заява щодо судових витрат.

Відповідно до ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Суд вирішує питання про відкладення розгляду справи у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі п.10 ч.1 ст.4, ч.4 ст.229 КАС України.

Дослідивши доводи позову, відзиву проти нього, відповіді на відзив, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.04.2021 року по справі № 644/6643/18, яке набрало законної сили 24.05.2021, визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на 30/100 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30,7 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2007, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради за реєстраційним № 7-07-286972; знято арешт з 30/100 частин квартири АДРЕСА_2 , накладений постановою приватного виконавця Семендяева Олександра Сергійовича від 13.03.2018 в межах виконавчого провадження № 55967726 (номер запису про обтяження 25220247).

30.08.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою за цим рішенням суду, що набрало законної сили, про державну реєстрацію права власності на 30/100 частин вказаної квартири на підставі рішення суду.

02.09.2021 Державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцовою Маргаритою Євгенівною прийнято рішення № 60130052 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі п. 12 ч. 1 ст. 2,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) у зв`язку із тим, що ОСОБА_4 , за яким на даний час зареєстровано право власності на 30/100 частин вказаної квартири, зареєстрований в Єдиному реєстрі боржників стосовно зареєстрованих виконавчих проваджень за номерами: 55967772, 55967726, а тому з огляду на викладене, проведення державної реєстрації права власності на підставі поданих заявниками документів має наслідком відчуження частки майна особи - боржника, відомості про яку внесено до Єдиного реєстру боржників.

Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Доказів досудового врегулювання спору до суду не надано.

Зі змісту заяв по суті справи, наданих позивачем та відповідачем, судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо фактичних обставин справи. Причиною виникнення спору є різне тлумачення сторонами положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо можливості проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо майна, що перебуває у власності особи, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі джерела права.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з приписами ч.3 ст.10 Закону державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (ч.1 ст.11 Закону).

Частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав.

Так, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 24 Закону в державній реєстрації прав може бути відмовлено якщо заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.

Відповідно до ч.5 ст.24 Закону відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Як вже встановлено судом, відмова у державній реєстрації прав здійснена на підставі п.12 ч.1 ст.24 Закону з посиланням на те, що ОСОБА_4 , за яким на даний час зареєстровано право власності на 30/100 частин вказаної квартири, зареєстрований в Єдиному реєстрі боржників стосовно зареєстрованих виконавчих проваджень за номерами: 55967772, 55967726.

Відповідач наполягає на правовій позиції щодо того, що вказано норма права застосовується не тільки щодо реєстрації правочинів за договором, а також і в разі реєстрації права власності за рішенням суду, що також є відчуженням.

Суд вважає необґрунтованим таке по суті довільне тлумачення відповідачем приписів п.1 ч.1 ст.24 Закону, адже посилання на тотожність терміну "відчуження" відповідачем здійснюється на підставі норм податкового законодавства, що є спеціальним, а також приписів ЦК України про примусове відчуження майна на підставі рішення суду з мотивів суспільної необхідності.

Так, Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (п.1.1 ст.1 ПК України).

Рішення суду від 24.04.2021 не є рішенням суду про примусове відчуження майна з мотивів суспільної необхідності, відтак, такі аргументи відповідача є неприйнятними.

При цьому позивачем аргументовано зазначено, що відповідно до ч. 1, ч. 3 та 4 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» Єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна.

Державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа.

Укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувана за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до п. 6 ч. 1 та п. 1 ч. 4 ст. 24 Закону відмова в державній реєстрації прав з підстави наявності зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно, не застосовується у разі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

З огляду на зміст наведених норм права, а також із суті державної реєстрації прав як офіційного визнання і підтвердження державою виникнення/зміну/припинення речових прав на нерухоме майно вбачається, що державний реєстратор має відмовити в державній реєстрації правочину, за яким боржником відчужене майно на користь заявника на підставі певного правочину та повідомити про це відповідного виконавця після звернення заінтересованої особи за проведенням державної реєстрації набутого права.

В той же час, вказана норма не розповсюджується на випадки державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, про що чітко зазначено в п. 6 ч. 1 та п. 1 ч. 4 ст. 24 Закону.

Набуття речового права за рішенням суду є окремою підставою для державної реєстрації прав (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону), яка існує поряд з набуттям права на підставі договору (п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону).

Право власності на 30/100 частин квартири за позивачем виникло не внаслідок відчуження цієї частки попереднім власником - боржником, а внаслідок визнання такого права судом за позивачем.

Сама по собі державна реєстрація речового права свідчить про те, що право вже існує та має значення для реалізації правомочності власника з розпорядження нерухомим майном.

За такого правового регулювання суд приходить до висновку про те, що спірне рішення прийнято відповідачем за умов помилкового тлумачення приписів п.12 ч.1 ст.24 Закону, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

При цьому суд зважає також і на те, що відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Відтак, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцову Маргариту Євгенівну у межах її дискреційних повноважень повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 47553810 від 30.08.2021 про державну реєстрацію права власності на 30/100 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30,7 кв.м. за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду від 21.04.2021 у справі № 644/6643/18 з урахуванням висновків суду у цій справі.

Суд зазначає, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" встановлено: "Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами".

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.4-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 262, 236 293, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової Маргарити Євгенівни (майдан Павлівський, буд. 4,м. Харків,61003, ), треті особи - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_3 ), про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцової Маргарити Євгенівни № 60130052 від 02.09.2021 про відмову у державній реєстрації права власності ОСОБА_1 на 30/100 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30,7 кв.м. на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.04.2021 у справі № 644/6643/18.

Зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцову Маргариту Євгенівну повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № НОМЕР_4 від 30.08.2021 про державну реєстрацію права власності на 30/100 частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 30,7 кв.м. за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду від 21.04.2021 у справі № 644/6643/18, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцової Маргарити Євгенівни (майдан Павлівський, буд. 4,м. Харків,61003, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 18 листопада 2021 року.

Суддя О.Г. Котеньов