Справа № 420/10571/21
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/10571/21
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, представника позивача адвоката Єрмолатіна Віктора Івановича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі Позивач) звернувся з позовом до директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича ( далі Відповідач -1), Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві ( далі відповідач 2), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича по неподанню публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 20 грудня 2020 року про надання копій посадових інструкцій начальника слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві та його заступника;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надати ОСОБА_1 копії посадових інструкцій начальника слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві та його заступника станом на дату запиту і з дня набрання судовим рішенням законної сили надати до суду звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 22 грудня 2020 року він звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі ТУ ДБР у м. Миколаєві) із запитом, у якому просив надати копії посадових інструкцій начальника слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві та його заступника, проте, станом на момент подання позовної заяви такої інформації не отримав, що, на його думку, є порушенням Закону України Про доступ до публічної інформації.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві по неподанню публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 20 грудня 2020 року про надання копій посадових інструкцій начальника слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві та його заступника.

Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 22.12.2020, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 1000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 14 вересня 2021 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що рішення суду першої інстанції, винесене без врахування норм частини 2 статті 6 та статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та норм спеціального закону, Закону України «Про Державне бюро розслідувань», в частини закріплених статтею 4 гарантій незалежності Державного бюро розслідувань від незаконного втручання у його діяльність, та визначених статтею 5 завдань Державного бюро розслідувань із запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, що свідчить про неповне з`ясування судом обставин справи, а отже рішення суду є необгрунтованим, та винесеним з порушенням вимог ст. 242 КАС України. Крім того, апелянт також вказав на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, який необгрунтовано вийшов за межі позовних вимог, хоча фактичні обставини справи та докази, то містяться в матеріалах справи не підтверджують порушення прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, а отже судом порушено принцип диспозитивносгі, передбачений ст. 9 КАС України. Крім того, скаржник вважає, що судом безпідставно прийнято рішення про стягнення з ТУ ДБР у м. Миколаєві за рахунок бюджетних асигнувань на корисіь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1000.00 грн.

В апеляційній скарзі, представник позивача адвокат Єрмолатін В.І., не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу, просив рішення суду змінити, та стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката 5434 грн.

До суду апеляційної інстанції надійшла заява представника позивача адвоката Єрмолатіна В.І. про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правовою допомогою адвоката в апеляційній інстанції у сумі 2 717 грн.

В свою чергу, відповідач також надав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, посилаючись на те, що представником позивача не доведено належними доказами понесення таких витрат.

Колегія суддів не входить в обговорення та оцінку рішення суду в тій частині, якій воно не оскаржене.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ТУ ДБР у м. Миколаєві - підлягає задоволенню, апеляційна скарга адвоката Єрмолатіна В.І. не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДБР у м. Миколаєві із листом (вх.№175-ПІ) (а.с.30) у якому просив надати на адресу електронної пошти та на домашню адресу копії посадових інструкцій начальника слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві та його заступника.

На вказаний лист від 22.12.2020 ТУ ДБР у м. Миколаєві надало відповідь від 24.12.2020 №175-ПІ/16-01-02/20 (а.с.28-29) де повідомлено, що відповідно до п.1.10, п.1.14 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 №434, відомості про штат, штатну чисельність, фактичну укомплектованість за штатом підрозділу органу ДБР, штатний розпис, а також відомості, що містяться в посадових інструкціях працівників, які здійснюють досудове розслідування становлять інформацію з обмеженим доступом. Вказано, що враховуючи вищевикладене, інформація, що запитується позивачем, належить до категорії інформації з обмеженим доступом, тому, з посиланням на п.2 ч.1 ст.22 Закону України Про доступ до публічної інформації, ТУ ДБР у м. Миколаєві відмовлено у задоволенні запиту на інформацію.

Зазначений лист підписаний заступником директора ТУ ДБР у м. Миколаєві Сергієм Іванченко.

Вважаючи ненадання запитуваної інформації зі сторони директора ТУ ДБР у м. Миколаєві Титора Дмитра Павловича протиправною бездіяльністю, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що посадовій інструкції начальника слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві та його заступника в цілому присвоєний гриф Для службового користування. Відтак, надаючи оцінку запиту позивача, відповідач як розпорядник інформації з обмеженим доступом, мав провести трискладовий тест на наявність сукупності підстав для обмеження доступу до запитуваної позивачем інформації, визначених в п.п. 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону України Про інформацію та надати оцінку, чи є підстави та в якому обсязі для обмеження доступу до інформації, відповідно до вимог ст. 6 Закону України Про доступ до публічної інформації. Відповідачем вказаного аналізу проведено не було, а фактично було надано формальну відмову, без обґрунтування наявності підстав для обмеження в доступі, чим порушено вимоги Закону України Про доступ до публічної інформації та Закону України Про інформацію. Крім того, суд дійшов висновку, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу, є завищеним та таким, що підлягає зменшенню.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно з ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VІ « 1. Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом».

Відповідно до ст.10 Закону №2939-VI: «Кожна особа має право:

1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;

2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;

3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;

4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;

5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

2. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

3. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:

1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується».

Частиною 1 ст. 13 Закону №2939-VІ встановлено, що розпорядниками інформації визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Згідно з ч.1 статті 20 Закону №2939-VI: «Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту».

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

Згідно з ч.1, ч.2 ст.6 Закону №2939-VI Інформацією з обмеженим доступом є:

1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

2. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні».

Згідно з ч.5 цієї статті: « Не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону».

Частина 7 даної статті визначає, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Отже, норми законодавства забезпечують право кожного вільно одержувані та використовувати інформацію, крім випадків, коли це право порушує права, свободи та законні інтереси інших громадян та в свою чергу, може бути обмежено законом для захисту репутації або прав інших людей.

Розпорядниками інформації для цілей Закону України «Про доступ до публічної інформації» є суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Стаття 9 зазначеного Закону до службової відносить інформацію:

1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці (частини перша цієї статті).

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф для службового користування. Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону (частина друга статті 9 Закону).

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі (частина третя статті 9).

Отже, аналізуючи норми Закону України «Про доступ до публічної інформації», можна прийти до висновку, що обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо розпорядником віднесено її до службової та надання останньої може завдати шкоди правам та інтересам інших осіб.

За приписами статті 4 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами спеціальним статусом Державного бюро розслідувань, особливим порядком, фінансування та організаційного забезпечення діяльності.

За змістом статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру.

Слід зазначити, що відповідно до пункту першого статті 18 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» працівники Державного бюро розслідувань під час виконання покладених на них обов`язків є представниками влади, діють від імені держави і перебувають під її захистом. Ніхто, за винятком уповноважених посадових осіб державних органів у передбачених законами випадках, не має права втручатися в їхню законну діяльність.

Як вже зазначалось, нормами статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено коло інформації, яка відносить до службової, та сукупність ознак, які дозволяють кваліфікувати таку інформацію як службову.

З метою встановлення єдиних вимог до ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію в Державному бюро розслідувань наказом Державного бюро розслідувань від 20.08.2020 № 435 затверджено Інструкцію про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (далі - Інструкція № 435).

Відповідно до пункту 2 Інструкції №435 в органі ДБР утворюються та постійно діють комісії з питань роботи із службовою інформацією. Положення про комісії та їх склад затверджуються відповідними наказами орг ану ДБР.

На виконання вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» наказом ДБР від 20.08.2020 № 434 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань (далі - Перелік №434.)

Перелік відомостей, що становить службову інформацію у Державному бюро розслідувань, складається у порядку, визначеному пунктом четвертим Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 736 (далі - Інструкція № 736), затверджується наказом Державного бюро розслідувань та оприлюднюється на офіційному вебсайті ДБР.

Відповідно, до пункту 1.14. Переліку №434 до складу таких відомостей віднесено,зокрема відомості про режимно - секретні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю, підрозділи, які здійснюють оперативно - розшукову діяльність та досудове розслідування, що міститься в положеннях про зазначені підрозділи та посадових інструкціях/службових обов`язках працівників них підрозділів.

Обмеження доступу до запитуваних відомостей, які є службовою інформацією, відповідає захищеним Законом України «Про доступ до публічної інформації» гарантіям незалежності ДБР в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності та громадського порядку.

З урахуванням статусу ДБР, як правоохоронного органу, специфіки завдань, які вирішує ДБР та його працівники, заборону незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР - обмеження доступу до посадових інструкцій слідчих ДБР (зокрема начальника слідчого управління), які поряд із законодавством визначають порядок здійснення повноважень ДБР та його працівниками, здійснюється з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що шкода від оприлюднення запитуваної інформації є істотною та зачіпає державні інтереси, що полягають у незалежності Державного бюро розслідувань як правоохоронного органу. Оприлюднення обмежених у доступі посадових інструкцій посадових осіб органу досудового розслідування ДБР дасть змогу особам, зацікавленим у результатах кримінальних проваджень, планувати та здійснювати вплив у будь-якій формі на слідчих ДБР з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків або добитися прийняття незаконного рішення.

Зважаючи на те, що запитувані позивачем відомості, з урахуванням положень статей 32, 34 Конституції України, частини 2 статті 29 Закону України «Про інформацію» не є інформацією, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; не свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо, зазначена вище потенційно- конкретна істотна шкода від надання запитуваних позивачем відомостей значною мірою переважає суспільний інтерес в їх отриманні.

З вказаного вбачається, що саме рішенням Комісії з питань роботи із службовою інформацією Державного бюро розслідувань формується та передається на затвердження Директору ДБР Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань.

Відповідно до Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місії Миколаєві, затвердженого наказом ДБР від 29.12.2020 №876, ТУ ДБР у м. Миколаєві у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та іншими законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції України та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, наказами, розпорядженнями ДБР, дорученнями Директора ДБР та цим Положенням.

Таким чином, наказ ДБР від 20.08.2020 № 434 «Про затвердження Переліку відомостей, що становить службову інформацію у Державному бюро розслідувань та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань», є обов`язковим до виконання Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві, підстав для нсзастосування його положень під час розгляду запиту на публічну інформацію не вбачалось.

Слідче управління відноситься до окремого структурного підрозділу ТУ ДБР у м. Миколаєві, у Переліку №434 не зазначено, які саме відомості у положенні про зазначений підрозділ та у посадових інструкціях працівників слідчого управління підлягають обмеженню в доступі, а які ні.

Посилання судом першої інстанції на норми Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 № 736, не можуть бути застосовано до спірних правовідносин, оскільки як було зазначено вище, відомості, які відповідно до Переліку №434 віднесено до інформації з обмеженим доступом, визначаються центральним апаратом ДБР, перегляд таких відомостей, здійснюється Комісією з питань роботи із службовою інформацією Державного бюро розслідувань, а отже ТУ ДБР у м. Миколаєві не має повноважень здійснювати перегляд таких документів з метою перевірки відповідності запитуваної інформації сукупності вимог, передбачених частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», щодо обмеження доступу до інформації на момент надходження запиту.

Крім того, апелянт слушно зауважив, що наказ ДБР від 20.08.2020 № 434 є чинним, а відтак, підстави для не врахування його у спірних правовідносинах - відсутні.

Стосовно висновків суду про те, що ТУ ДБР у м. Миколаєві, не надавши запитуваної інформації не провело «трискладового тесту», то колегія суддів їх відхиляє, оскільки вони жодним чином не спростовують правильність доводів апелянта про те, що порядок надання запитуваної позивачем інформації врегульований вищенаведеними нормами спеціального законодавства.

Особливий порядок надання інформації, визначений спеціальними законами, передбачений і Законом України «Про доступ до публічної інформації», а тому за обставин цієї справи проведення трискладового тесту жодним чином не вплинуло б на цей порядок. Верховний Суд у постанові від 1 квітня 2020 року у справі №806/3155/17 (де позивач також просив інформацію про прізвище, ім`я та по-батькові слідчого та прокурора як процесуального керівника у кримінальному провадженні) так само послався на спеціальний порядок доступу до інформації досудового розслідування, врегульований КПК України, не вказуючи одночасно на необхідність застосування трискладового тесту. Так, колегія суддів погоджується з висновком, зробленим у постанові Верховного Суду від 1 квітня 2020 року про те, що Закон України «Про доступ до публічної інформації», гарантуючи доступ до публічної інформації, не може слугувати альтернативним способом отримати інформацію, режим доступу до якої є предметом спеціального правового регулювання.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що втручання у права позивача на свободу вираження поглядів, яке включає свободу одержувати і передавати інформацію, що полягало в обмеженні доступу до вказаної інформації, було відповідно до Закону №2939-VI, мало легітимну мету та було пропорційним, дотримуючись справедливої рівноваги між інтересом держави та інтересом позивача, та, в цьому випадку, не становило порушення ст.10 Конвенції, крім того, орган влади - ТУ ДБР, розташоване у місті Миколаєві виправдав свої дії, навівши їх обґрунтування.

При цьому, позивач у своєму позові жодним чином не зазначив, в чому полягає його інтерес або інтерес суспільства в отриманні такої інформації та яким чином він може переважати шкоду від оприлюднення такої інформації.

Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Апеляційний суд доходить до висновку, щодо наявності підстав для задоволення апеляційної скарги ТУ ДБР, яке розташоване у місті Миколаєві, та скасування судового рішення з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову, а тому вважає, що відсутні підстави для стягнення судових витрат на користь позивача.

У відповідності до ст.ст. 315, 317 КАС України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення на підставі неправильного застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника позивача адвоката Єрмолатіна Віктора Івановича залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Титора Дмитра Павловича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного судового рішення 18.11.2021р

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.