Справа № 460/5355/20
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року

Київ

справа №460/5355/20

адміністративне провадження №К/9901/26354/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Усенко Є.А., Яковенка М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №460/5355/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року (суддя Дудар О.М.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року (головуючий суддя - Хобор Р.Б., судді: Сеник Р.П., Судова-Хомюк Н.М.),-

ВСТАНОВИВ:

18 липня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - відповідач, ГУ ДФС), в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо встановлення позивачу як платнику єдиного внеску ознаки незалежної професійної діяльності та нарахування єдиного соціального внеску з 2017 по 2020 роки включно;

- зобов`язати відповідача скасувати нарахування єдиного соціального внеску з 2017 по 2019 роки включно;

- визнати протиправним та скасувати рішення від 1 жовтня 2019 року №, від 15 листопада 2019 року №;

- визнати протиправною та скасувати вимогу від 13 лютого 2020 року №Ф-6064-53;

- зобов`язати відповідача повернути кошти в сумі 27975,34 грн, сплачені за незаконно нарахований єдиний соціальний внесок.

Вимоги адміністративного позову вмотивовано тим, що відповідач незаконно нараховував єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки позивач не перебував на обліку платників єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність. При цьому вимоги відповідача про сплату єдиного внеску за 2017-2018 роки у сумі 27975,34 грн були виконані та єдиний внесок на зазначену суму сплачений. Водночас, після прийняття Верховним Судом постанови від 2 вересня 2019 року у зразковій справі №520/3939/19 виявилось, що зазначені вимоги контролюючого органу були безпідставні та незаконні. Фізична особа-підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску. Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) не передбачає обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

Разом з позовом, позивач подав клопотання про поновлення строку звернення до суду, яке вмотивоване тим, що жодне з оскаржуваних рішень не було направлено відповідачем на адресу проживання і реєстрації позивача: АДРЕСА_1 . Про існування боргу ОСОБА_1 дізнався випадково, а саме 22 травня 2020 року у нотаріуса, який повідомив йому про існування трьох виконавчих проваджень. 8 липня 2020 року у відповідь на заяву позивача ГУ ДФС надало копії оскаржуваних у цій справі рішень від 1 жовтня 2019 року та від 15 листопада 2019 року.

Рівненський окружний адміністративний суд ухвалою від 11 грудня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії залишив без розгляду.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 27 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року скасував. Адміністративний позов в частині скасування рішень ГУ ДФС про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 1 жовтня 2019 року, № від 15 листопада 2019 року, вимоги про сплату боргу з єдиного соціального внеску № Ф-6064-53 від 13 лютого 2020 року; визнання протиправними дій ГУ ДФС про встановлення ОСОБА_1 як платнику єдиного внеску ознаки незалежної професійної діяльності та нарахування єдиного соціального внеску за 2017 - 2020 роки за період з 1 січня 2017 року по 17 січня 2020 року; зобов`язання ГУ ДФС скасувати нарахування єдиного соціального внеску за 2017 - 2019 роки за період з 1 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року та повернути сплачені кошти в сумі 27975,34 грн - залишив без розгляду. Справу №460/5355/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 в частині вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДФС щодо нарахування єдиного соціального внеску за 2020 рік за період з 18 січня 2020 року по 18 липня 2020 року направив на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Приймаючи такі рішення, суди попередніх інстанцій встановили наступні обставини.

ОСОБА_1 з 1 грудня 2003 року по 19 грудня 2019 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець за основним видом діяльності: 69.10 Діяльність у сфері права. Місце проживання: АДРЕСА_2 .

1 жовтня 2019 року відповідач прийняв рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № , відповідно до якого застосував штраф в сумі 1207,02 грн та нарахував пеню в сумі 267,76 грн.

15 листопада 2019 року відповідач прийняв рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № , відповідно до якого застосував штраф в сумі 3465,54 грн та нарахував пеню в сумі 9413,43 грн.

13 лютого 2020 року ГУ ДФС сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6064-53 на суму 17654,65 грн, у тому числі: 4775,68 грн - недоїмка, 3465,54 грн - штраф, 9413,43 грн - пеня.

Зазначені рішення та вимога були надіслані позивачу на адресу АДРЕСА_2 , 4 жовтня 2019 року, 26 листопада 2019 року та 17 лютого 2020 року відповідно. Однак, указані рішення повернулись на адресу податкового органу із відміткою «за зазначеною адресою не проживає».

Залишаючи адміністративний позов без розгляду повністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернуся до суду поза межами строків, встановлених абзацом 9 частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI. Суд відхилив доводи позивача про пропуск строку звернення до суду з поважних причин з огляду на неналежне надіслання спірних рішень і вимоги, а саме за адресою реєстрації та проживання, оскільки згідно з вимогами пункту 70.7 статті 70 ПК України саме на платника податків покладено обов`язок із повідомлення про зміну місця проживання. Проаналізувавши приписи пункту 42.2 статті 42, пункту 58.3 статті 58, пункту 59.1 статті 59 ПК України, Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30 червня 2017 року №610 (далі - Порядок №610), суд дійшов висновку, що спірні рішення та вимога, надіслані на попередньо вказану позивачем податкову адресу, є врученими у день, вказаний органом поштового зв`язку в повідомленнях із зазначенням причини невручення.

Суд першої інстанції також врахував, що згідно з обставинами, наведеними позивачем в адміністративному позові, останній ще в кінці 2019 року в електронному кабінеті платника податків самостійно виявив існування боргу з єдиного внеску в сумі 9413,43 грн. При цьому позивач вирішив, що за наслідками внесення державним реєстратором 19 грудня 2019 року запису про припинення ним підприємницької діяльності податковий орган виправить допущену ним помилку щодо наявності боргу.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та частково залишаючи без розгляду адміністративний позов, апеляційний суд погодився з наведеними вище висновками про пропуск позивачем десятиденного строку звернення до суду в частині оскарження спірних рішень і вимоги, а поважних причин такого пропуску не навів.

Водночас, на позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо встановлення позивачу як платнику єдиного внеску ознаки незалежної професійної діяльності та нарахування єдиного соціального внеску за 2017-2020 роки, а також зобов`язання ГУ ДФС скасувати нарахування за 2017-2019 роки і повернути сплачені кошти в сумі 27975,34 грн, на переконання апеляційного суду, поширюється шестимісячний строк звернення до суду. При цьому суд зауважив, що у період з 19 липня 2018 року по 11 листопада 2019 року позивач сплачував єдиний внесок за 2017-2019 роки, відтак, станом на 11 листопада 2019 року достовірно знав про нарахування йому єдиного внеску за ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставне залишення без розгляду позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача із нарахування єдиного соціального внеску за період з 18 січня 2020 року по 18 липня 2020 року. Водночас, в іншій частині ОСОБА_1 пропустив шестимісячний строк звернення до суду.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 2 вересня 2019 року у зразковій справі №520/3939/19 як на підставу для поновлення пропущеного строку були відхилені апеляційним судом, оскільки процесуальний закон таких підстав не містить.

Не погоджуючись з наведеними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій про залишення позову без розгляду повністю та частково і ухвалити нове рішення про визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначено, що саме з 8 липня 2020 року (з дати отримання відповіді ГУ ДФС від 19 червня 2020 року) позивачу стало відомо, що йому як платнику єдиного внеску було встановлено ознаку незалежної професійної діяльності та про наявність спірних у цій справі рішень та вимоги. При цьому жодні заяви про взяття на облік як фізичної особи, що має намір проводити незалежну професійну діяльність, ним не подавались.

На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що ще з 7 листопада 2013 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , тому у відповідача були відсутні підстави для направлення оскаржуваних рішень на адресу, за якою позивач не проживав: АДРЕСА_2 . Ці обставини позивач вважає поважними причинами пропуску строку звернення до суду. Водночас, відповідач при направленні рішень та вимоги на стару адресу не надав доказів того, що саме ця адреса на час направлення поштової кореспонденції була адресою місцезнаходження ОСОБА_1 як фізичної особи.

Скаржник наголосив, що обов`язок фізичної особи із подання до контролюючого органу відомостей про, зокрема, зміну місця проживання, встановлено Положенням про реєстрацію фізичних осіб в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29 вересня 2017 року №822 (далі - Положення №822). Разом з тим, указаний нормативно-правовий акт не діяв станом на 2013 рік (на час зміни ОСОБА_1 місця реєстрації і проживання).

Скаржник вважає, що висновки, викладені судами в оскаржуваних рішеннях, суперечать приписам пункту 70.6 статті 70 ПК України. За змістом наведеної норми відповідач мав бути повідомлений відповідним державним органом про нове місце реєстрації ОСОБА_1

Верховний Суд ухвалою від 23 вересня 2021 року відкрив провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін як законні та обґрунтовані. Зазначено, що всупереч вимог статті 42 ПК України позивач не повідомляв контролюючий орган про зміну податкової адреси у період з 2018 по 2020 рік. Відтак, відповідні документи вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. При цьому зі змісту адміністративного позову слідує, що позивач визнає, що у грудні 2019 року йому було відомо про наявність у нього заборгованості із сплати єдиного внеску.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Справа № 460/5355/20 в частині позовних вимог, що були направлені апеляційним судом для продовження розгляду до суду першої інстанції, колегією суддів не переглядається.

Щодо висновків судів попередніх інстанцій про наявність у платника податків права на оскарження рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску та вимоги про сплату єдиного внеску у строки, визначені абзацом 9 частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI, колегія суддів зазначає наступне.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вищенаведені правові положення свідчать, що законодавець допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду. При цьому приписи статті 123 КАС України передбачають право особи подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням поважних причин такого пропуску.

Закон №2464-VI як зазначено в його преамбулі, є нормативно-правовим актом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно з абзацами четвертим - шостим частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (абзац восьмий частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI).

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку (абзац дев`ятий частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI).

Колегія суддів враховує, що суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, керувався усталеною на той час правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої строк для звернення до суду з позовом про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску становить десять днів, який обчислюється або з дня отримання платником такої вимоги, або з моменту отримання платником ЄСВ рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду скарги на вимогу (адміністративне оскарження).

Однак, Верховний Суд у складі судової палати з розгляд справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 580/3469/19 відступив від висновків, викладених у постановах від 31 січня 2019 року у справі № 802/983/18-а, від 8 серпня 2019 року у справі № 480/106/19, від 19 березня 2020 року у справі №140/1757/19, від 28 травня 2020 року у справі № 200/11547/19-а, від 11 лютого 2021 року у справі №580/3380/19 та інших з аналогічною правовою позицією.

У постанові від 25 лютого 2021 року Верховний Суд сформулював правову позицію, що строк, протягом якого особа може звернутися до суду після застосування процедури досудового оскарження вимоги фіскального органу про сплату єдиного внеску складає три місяці з дня отримання платником рішення органу доходів і зборів вищого рівня, прийнятого за наслідками розгляду відповідної скарги. Судова палата дійшла висновку, що Закон № 2464-VI не передбачає застосування обмежувального (присічного) строку в 10 днів для судового оскарження та/або послідовного застосування цього ж 10-денного строку двічі поспіль у разі незадоволення скарги, поданої в адміністративному порядку. Отже, платник єдиного внеску для захисту своїх законних прав, свобод і законних інтересів має право на звернення до суду з позовом про оскарження вимоги у межах гарантованого процесуальним законом строку, встановленого статтею 122 КАС України, а не статтею 25 Закону № 2464-VI.

При цьому, незважаючи на те, що судом сформульовано у цій постанові правовий висновок щодо строку оскарження у судовому порядку вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ, за умови попереднього використання позивачем процедури адміністративного оскарження такої вимоги, це не змінює підхід до нормативного розуміння застосування строку звернення до суду у справах цієї категорії.

Станом на дату ухвалення апеляційним судом постанови у цій справі (27 квітня 2021 року) наведена постанова Верховного Суду у справі №580/3469/19 вже була оприлюднена. Відтак, враховуючи, що зміна судової практики відбулася в бік розширювального тлумачення норм права, які регулюють питання тривалості строку звернення до суду з позовом у подібних правовідносинах, зазначена позиція підлягала врахуванню та застосуванню судом апеляційної інстанції. Разом з тим, зі змісту постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року слідує, що суд помилково погодився в цій частині з висновками суду першої інстанції про пропуск позивачем саме десятиденного строку звернення до суду із позовом про оскарження спірних у цій справі вимоги та рішень.

Судами у цій справі встановлено і це не є спірним, що ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позов до суду 18 липня 2020 року. Враховуючи викладене вище, позовні вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги від 13 лютого 2020 року №Ф-6064-53 заявлено в межах строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, відповідно, підстави для залишення позовних вимог в цій частині без розгляду відсутні. При цьому, на такий висновок не впливає фактична дата отримання зазначеної вимоги.

При наданні правової оцінки питанню дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з рештою позовних вимог, визначених в адміністративному позові, слід встановити день, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Для визначення моменту, з якого розпочинається перебіг строку звернення до суду з вимогами про оскарження спірних у цій справі рішень від 1 жовтня 2019 року № та від 15 листопада 2019 року №, слід виходити із нормативного регулювання порядку надіслання таких рішень на адресу платника єдиного внеску.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Поряд з цим правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні питання дотримання контролюючим органом порядку надіслання на адресу ОСОБА_1 спірних рішень та вимоги слід було, в першу чергу, керуватись приписами саме Закону №2464-VI та відповідних підзаконних нормативно-правових актів, а не нормами ПК України.

У цій справі позивач доводить свою позицію про поважність причин пропуску ним строку звернення до суду тим, що він змінив місце проживання та реєстрації ще у листопаді 2013 року. Про існування таких обставин відповідний державний орган згідно з вимогами чинного законодавства мав би повідомити відповідача і направлення кореспонденції мало вже здійснюватись за новою адресою.

Водночас, за позицією відповідача, з якою погодились суди, саме на платника єдиного внеску покладено обов`язок із подання до контролюючого органу відомостей про зміну ним місця проживання. З огляду на невиконання останнім такого обов`язку рішення та вимога, направлені за адресою: АДРЕСА_2 , вважаються належним чином врученими.

При визначенні особи, на яку покладено обов`язок із повідомлення податковому органу відомостей про зміну місця проживання (місцезнаходження) платника єдиного внеску, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 4 Закону №2464-VI (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до платників єдиного внеску віднесено, зокрема фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4); осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або осіб, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності (пункт 5).

Підпунктами 10, 12 частини другої статті 6 Закону №2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: повідомляти у складі звітності про зміну відомостей, що вносяться до Державного реєстру, про застраховану особу, на користь якої він сплачує єдиний внесок, у десятиденний строк після надходження таких відомостей; виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.

Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону (частина третя статті 6 Закону №2464-VI).

Розділ V Закону №2464-VI визначає особливості та порядок ведення Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Державний реєстр).

Державний реєстр складається з реєстру страхувальників і реєстру застрахованих осіб (частина друга статті 16 Закону №2464-VI).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону №2464-VI джерелами формування Державного реєстру є відомості, що надходять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, та Пенсійного фонду, зокрема, від: державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; платників єдиного внеску; застрахованих осіб; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчих органів сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад; податкових органів та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; інших джерел, передбачених законодавством.

Згідно з вимогами пункту 3 частини другої статті 19 Закону №2464-VI до реєстру страхувальників вносяться відомості про місцезнаходження (для юридичної особи) та місце реєстрації місця проживання або місце фактичного проживання (для фізичної особи).

З аналізу наведених вище норм права слідує, що фізичні особи-підприємці та особи, що здійснюють незалежну професійну діяльність, є платниками єдиного внеску за себе і, відповідно, підлягають внесенню до реєстру страхувальників, в якому обов`язково мають міститись відомості про місце реєстрації місця проживання або місце фактичного проживання (для фізичної особи). Такі відомості можуть бути отримані як від самого платника єдиного внеску, так і від державного реєстратора, органу державної реєстрації актів цивільного стану тощо.

За правилами частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 7 травня 2015 року за № 508/26953 (далі - Інструкція №449).

За правилами пункту 4 розділу VІ «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) у паперовій формі вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Відповідно до пункту 7 розділу VII «Фінансові санкції» Інструкції №449 рішення про нарахування пені та застосування штрафів вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі або її законному представникові чи надіслано листом на її адресу за місцем проживання або останнім відомим місцем її перебування з повідомленням про вручення.

Якщо платник на день надсилання йому органом доходів і зборів рішення про нарахування пені та застосування штрафів не повідомив в установленому порядку про зміну місцезнаходження (місця проживання), рішення вважається належним чином врученим навіть у разі його повернення як такого, що не знайшло адресата.

З аналізу наведених норм слідує, що надіслання як рішення про нарахування пені та застосування штрафних санкцій, так і вимоги про сплату боргу (недоїмки) здійснюється контролюючим органом за адресою місця проживання чи останнього відомого місця перебування фізичної особи (місцезнаходження - для юридичної особи). При цьому на платника єдиного внеску покладено обов`язок із повідомлення контролюючого органу про зміну ним свого місця проживання (місцезнаходження). У разі виконання платником такого обов`язку є підстави для звільнення його від виконання документів, надісланих податковим органом за неактуальною адресою.

Про застосовність такого підходу свідчить розвиток правового регулювання цього питання, а саме наступні зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16 січня 2020 року №465-IX (далі - Закон №465-IX) до статті 25 Закону №2464-VI, якими частину четверту зазначеної статті викладено в наступній редакції: «Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України». Згідно з Прикінцевими положеннями Закону №465-IX ці зміни набрали чинності з 1 липня 2020 року.

Так, за правилами абзацу шостого пункту 42.4 статті 42 ПК України у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

При цьому пунктом 42.3 статті 42 ПК України передбачено, що якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.

Таким чином, за загальним правилом невиконання платником єдиного внеску обов`язку щодо повідомлення контролюючого органу про зміну ним місця проживання позбавляє його можливості посилатися у відповідному спорі на обставини невручення йому відповідних документів, якщо буде встановлено, що такі документи були направлені на визначену скаржником при взятті на облік адресу.

Водночас, на переконання колегії суддів, такі негативні наслідки не можуть бути поширені на випадок, коли контролюючий орган станом на дату надіслання відповідних документів володіє достовірною інформацією про зміну платником єдиного внеску місця проживання, в тому числі, за наслідками отримання таких відомостей від інших державних органів в порядку обміну інформацією. Це узгоджується і з приписами пункту 4 розділу VІ «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції №449, який передбачає направлення вимоги не тільки за місцем проживання, але і за останнім відомим місцем перебування фізичної особи.

Колегія суддів зазначає, що органи державної влади повинні уникати проявів надмірного формалізму при реалізації наданих їм повноважень та сприяти іншим учасникам публічних правовідносин у реалізації їх прав, зокрема щодо належного та своєчасного сповіщення про прийняті суб`єктом владних повноважень відносно них рішення.

Враховуючи викладене, за наявності у розпорядженні контролюючого органу достовірних відомостей про актуальне місце проживання (місце перебування) платника єдиного внеску невчинення контролюючим органом дій із надіслання документів також і на таку адресу може бути розцінено судом як поважна причина пропуску строку звернення до суду із відповідним позовом.

У цій справі суди встановили, що направлена контролюючим органом поштова кореспонденція повернулася із зазначенням причини повернення - «за зазначеною адресою не проживає». При цьому ОСОБА_1 доводив судам, що з 7 листопада 2013 року реєстрація його місця проживання була змінена з: АДРЕСА_2 , на: АДРЕСА_1 . Ці обставини, на думку позивача, мали б бути відомі ГУ ДПС.

Водночас, суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання про поважність наведених позивачем обставин пропуску ним строку звернення до суду, в порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, закріпленого приписами частини четвертої статті 9 КАС України, не з`ясовували, чи були у розпорядженні ГУ ДПС станом на час винесення спірних у цій справі рішень відомості про зміну ОСОБА_1 зареєстрованого місця проживання внаслідок їх отримання із джерел, зазначених у частині першій статті 18 Закону №2464-VI.

Крім того, суди не вжили заходів до перевірки того, чи повідомлялись платником єдиного внеску зміни про відомості, що вносяться до Державного реєстру, у складі звітності, якщо така подавалась останнім у спірний період.

Щодо іншої частини позовних вимог колегія суддів погоджується з висновками судів про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду, встановленого статтею 122 КАС України. Так, у адміністративному позові ОСОБА_1 визнає і це підтверджується матеріалами справи, що про встановлення контролюючим органом ознаки незалежної професійної діяльності він був обізнаний ще у листопаді 2019 року. В цьому ж місяці позивач здійснив останній платіж в рахунок погашення заборгованості з єдиного внеску. Відтак, звернення до суду 18 липня 2020 року з наведеними позовними вимогами, а також вимогою про зобов`язання ГУ ДПС скасувати нарахування ОСОБА_1 єдиного соціального внеску за 2017-2019 роки, знаходиться поза межами установлених чинним процесуальним законодавством строків. При цьому в даному випадку відлік цих строків здійснюється в загальному порядку.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги №Ф-6064053 від 13 лютого 2020 року були заявлені позивачем із дотриманням строків звернення до суду, що залишив поза увагою апеляційний суд. Водночас, висновок судів про залишення без розгляду позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень від 1 листопада 2019 року №, від 15 листопада 2019 року №, є передчасним, оскільки суди не з`ясували усіх обставин справи, що мають значення для вирішення питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду в цій частині. Крім того, залишаючи без розгляду позов в цій частині суди керувались виключно приписами ПК України, тоді як спірні відносини врегульовані приписами Закону №2464-VI та відповідних підзаконних нормативно-правових актів.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення підлягають скасуванню в частині залишення без розгляду позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень № від 1 жовтня 2019 року, № від 15 листопада 2019 року, вимоги про сплату боргу з єдиного соціального внеску № Ф-6064-53 від 13 лютого 2020 року із направленням справи на продовження розгляду в цій частині. В іншій частині постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Поряд з наведеним колегія суддів зазначає, що заява про уточнення позовних вимог від 22 жовтня 2020 року (том 1 а.с. 92) судами попередніх інстанцій не вирішувалась, тому відсутні підстави для надання правової оцінки дотриманню позивачем строку звернення до суду в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанції і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права допущено судами обох інстанцій, справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 341, 345, 350, 353, 355, 356 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року у справі №460/5355/20 скасувати в частині залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області щодо визнання протиправними та скасування рішень № від 1 жовтня 2019 року, № від 15 листопада 2019 року, вимоги про сплату боргу з єдиного соціального внеску № Ф-6064-53 від 13 лютого 2020 року.

Справу №460/5355/20 направити до Рівненського окружного адміністративного суду для продовження розгляду в цій частині.

В іншій частині постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2021 року у справі №460/5355/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіМ.М. Гімон Є.А. Усенко М.М. Яковенко