Справа № 260/1770/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 260/1770/21 пров. № А/857/15887/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Державна податкова служба України про визнання протиправною та скасування вимоги,

суддя у І інстанції Скраль Т.В.,

час ухвалення судового рішення 11 год 47 хв,

місце ухвалення судового рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 27 липня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому проси визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Закарпатській області (далі - ГУ ДПС) від 26 березня 2021 року за № Ф-7157-52 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску (далі - ЄВ) на суму 18260,08 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року у справі № 260/1770/21 позов було задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що позивач був застрахованою особою, і єдиний внесок за нього у період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період ЄВ позивачем ще і як самозайнятою особою, яка має право провадити незалежну професійну діяльність, проте, не отримував дохід від неї. Відповідачем не доведено правомірне нарахування позивачу ЄВ, як фізичній особі-підприємцю, що стало підставою для виникнення недоїмки у сумі 18260,08 грн. Тому вимога ГУ ДПС від 26 березня 2021 року за № Ф-7157-52 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску є протиправною і підлягає скасуванню

У апеляційній скарзі правонаступник ГУ ДПС просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до даних Єдиного реєстру адвокатів України Лучинець О.В. є адвокатом та займається індивідуальною адвокатською діяльністю з квітня 2013 року по теперішній час, а отже є платником ЄВ згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI). У зв`язку із наявною заборгованістю позивача зі сплати ЄВ станом на 31 січня 2021 року у розмірі 18260,08 грн ГУ ДПС сформовано оспорювану вимогу № Ф-7157-52 від 26 березня 2021 року.

Наполягає на тому, що ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати ЄВ як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, незалежно від отриманих доходів. Для фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, жодним законодавчим актом України не передбачено обмежень щодо одночасного працевлаштування, як найманим працівником

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з квітня 2013 року по теперішній час офіційно працевлаштований у Міжнародному фонді охорони здоров`я та навколишнього середовища «Регіон Карпат» і роботодавцем за нього сплачувалися всі податки та збори.

При цьому контролюючим органом було здійснено нарахування позивачу, як самозайнятій особі, ЄВ за I квартал 2018 року - IV квартал 2020 року у сумі 18260,08 грн та у зв`язку із наявною заборгованістю станом на 31 січня 2021 року ГУ ДПС сформовано оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7157-52 від 26 березня 2021 року на суму 18260,08 грн.

ОСОБА_1 не погодився із наявністю у нього заборгованості з ЄВ, вважав дій контролюючого органу протиправними та за захистом своїх прав звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до часини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (далі - ПК) ним регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК встановлено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Разом із тим, Законом № 2464 регламентовано правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку ЄВ, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно із приписами пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464 ЄВ - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Підпунктом 2 пункту 1 статті 7 Закону № 2464 передбачено, що ЄВ нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону № 2464 платниками ЄВ є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідачем не заперечується те, що позивач, як адвокат, відноситься саме до осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

На переконання апеляційного суду, слід погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що позивач, як особа, що провадить незалежну професійну діяльність у якості адвоката, зобов`язаний сплачувати ЄВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що він особа не є найманим працівником. У іншому випадку він є застрахованою особою і платником ЄВ за нього є його роботодавець, а мета збору ЄВ досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі, не меншому за мінімальний.

Щодо посилання відповідача на інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, а саме на необхідність сплати ЄВ особами, які перебувають на обліку у податкових органах, мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, то апеляційний суд вважає, що у цьому випадку здійснюється подвійна сплата цього внеску(безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19, від 05 грудня 2019 року у справі № 260/358/19, від 27 лютого 2020 року у справі № 0440/5632/18, який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» слушно враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.

Окрім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що сам факт перебування особи на обліку в податкових органах не змінює зазначених висновків, оскільки взяття на облік самозайнятих осіб здійснюється контролюючим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

За правилами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

При вирішенні цього спору необхідно застосувати рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яким було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки державні органи обрали тлумачення національного законодавства, менш сприятливе для платників податку, що призвело до накладення на заявника зобов`язання зі сплати податку.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 липня 2021 року у справі № 260/1770/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 19 листопада 2021 року.