Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2021-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Прокопенка О. Б., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор?євої І. В., Гриціва М. І., Крет Г. Р., Ситнік О. М., Сімоненко В.М.
на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2021 року (провадження № 11-307сап20) у справі за скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Вищої ради правосуддя від 17 вересня 2020 року № 2646/0/15-20 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 про притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності»
Стислий виклад обставин справи
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звертався до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою, у якій просив скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 17 вересня 2020 року «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 про притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності» (далі - рішення ВРП).
На обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначав, що оскаржуване рішення ВРП від 17 вересня 2020 року є протиправним та підлягає скасуванню.
Зокрема, скаржник наголошував, що в розгляді скарги ОСОБА_2 брали участь члени як Дисциплінарної палати, так і повного складу ВРП, які вже розглядали зазначену дисциплінарну справу і висловилися щодо неї, а отже, оскаржуване рішення прийнято неповноважним складом ВРП, що на підставі пункту 1 частини першої статті 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) є безумовною підставою для скасування такого рішення. Також, на переконання скаржника, ВРП протиправно ініціювала дисциплінарне провадження щодо ОСОБА_1 за анонімною скаргою.
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 зверталася до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою, у якій просила скасувати рішення ВРП.
На обґрунтування скарги ОСОБА_2 зазначала, що оскаржуване рішення ВРП є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки воно прийняте за скаргою, підписаною від імені ОСОБА_2 , подання якої остання заперечує.
ОСОБА_1 . Постановою Верховної Ради України від 18 квітня 2013 року № 212-VII обраний суддею Вищого господарського суду України безстроково. Рішенням Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 16 травня 2013 року № 222/0/15-13 призначений на посаду заступника голови Вищого господарського суду України строком на п`ять років. Рішенням Ради суддів господарських судів України від 14 червня 2013 року обраний головою Ради суддів господарських судів України.
25 листопада 2016 року до ВРЮ надійшли два примірники дисциплінарної скарги від 17 листопада 2016 року, підписані від імені ОСОБА_2 . У скарзі ставилося питання про притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності з посиланням на те, що цей суддя, обіймаючи посаду заступника голови Вищого господарського суду України, у період 2013 - 2014 років здійснював тиск на суддю Господарського суду міста Києва ОСОБА_3 та шляхом погроз домагався прийняття потрібних йому судових рішень. Указано, що ці обставини стали відомі з відеозапису засідання ВРЮ від 26 жовтня 2016 року, розміщеному за посиланням: www.vru.gov.ua/news/1851, щодо вирішення питання про тимчасове відсторонення судді Господарського суду міста Києва ОСОБА_3 від здійснення правосуддя.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу матеріалів між членами ВРЮ від 25 листопада 2016 року зазначену дисциплінарну скаргу передано члену ВРЮ ОСОБА_4
5 січня 2017 року набрав чинності Закон № 1798-VIII.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону ВРЮ реорганізовано і створено ВРП. На підставі абзацу другого пункту 18 цього ж розділу скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора у дисциплінарних справах, не розглянуті ВРЮ до набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), розглядаються ВРП.
12 січня 2017 року ВРЮ прийнято рішення про реорганізацію ВРЮ у ВРП, набуття членами ВРЮ статусу членів ВРП та здійснення повноважень членів ВРП.
За результатами попередньої перевірки скарг членом Другої Дисциплінарної палати ВРП ОСОБА_4 складено висновок від 12 квітня 2018 року з пропозицією про відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 .
Розглянувши цей висновок, Друга Дисциплінарна палата ВРП не встановила передбачених законом підстав для відмови у відкритті дисциплінарної справи і ухвалою від 16 квітня 2018 року відкрила дисциплінарну справу стосовно цього судді.
Рішенням Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 суддю Вищого господарського суду України ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Під час розгляду дисциплінарної справи Друга Дисциплінарна палата ВРП установила такі фактичні обставини.

Перебуваючи на посадах голови Ради суддів господарських судів України та заступника голови Вищого господарського суду України, суддя ОСОБА_1 , використовуючи своє службове становище, 7 лютого 2014 року прибув на виробничу нараду (збори) суддів Господарського суду міста Києва та під час свого виступу на вказаній нараді здійснив неправомірний вплив на безсторонність суддів цього суду, зокрема на суддю ОСОБА_3 , а також шляхом спонукання та тиску здійснив втручання у процес здійснення судочинства цією суддею у справах, що перебували у її провадженні в період до 2014 року, у яких, як він зазначав, убачається «державне питання».

Так, досліджуючи матеріали дисциплінарної справи, Друга Дисциплінарна палата ВРП зазначила, що на згаданій нараді 7 лютого 2014 року ОСОБА_1 практично відверто запропонував суддям вирішувати певні судові справи за умови отримання неправомірної вигоди. Перелік судових справ, які судді господарського суду повинні були вирішувати на користь суб`єктів, визначених ОСОБА_1 , встановлювався, як зазначив останній, таким чином: «…Щодо тих державних питань, які стоять. Вони можуть бути різного роду: це може бути прямо якесь державне питання, це можуть бути якісь прохання осіб, які на сьогоднішній момент обіймають якісь посади, безумовно адміністративні. І я вважаю, що якщо людина дійшла певного рівня відносин, то вона має право поставити запитання і має право отримати адекватну відповідь на це питання…» (тут і далі - висловлювання судді перекладено з російської на державну мову).

Наполегливо схиляючи суддів господарського суду до прийняття судових рішень, необхідних для задоволення очевидного корисливого інтересу самого ОСОБА_1 , останній на суддівських зборах повідомив, що у разі прийняття таких рішень, суддям буде забезпечено керівництвом Вищого господарського суду України відповідне «прикриття», яке буде полягати у блокуванні спроб правоохоронних органів розпочати певні кримінальні провадження: «...Коли окремо взятий суддя проти всієї маси інформаційної та грошової - устояти дуже важко, у нас, слава Богу, не було проблем з МВС, у нас не було проблем з Кваліфкомісією, з Вищою радою юстиції, з СБУ... була можливість не допускати незаконного впливу на вас - це те основне, що повинно було дати керівництво - стабільність і захист. Я вважаю, що стабільність і захист нам удалося організувати, і таким чином, щоб до вас не було питань як на цей час, так і надалі...».

Також дисциплінарним органом ВРП встановлено, що ОСОБА_1 на зборах суддів, на які він прибув з метою неправомірного впливу на суддів під час здійснення правосуддя, спонукання та шантажу суддів Господарського суду міста Києва задля виконання останніми його вказівок щодо вирішення певних справ на користь суб`єктів, які будуть ним визначені, попередив суддів, які вирішать приймати законні рішення, про можливу організацію протиправного тиску на них з боку правоохоронних органів: «…Те, що стосується постановочних завдань, які існують на сьогоднішній день у суді, ...я ще раз підкреслюю, справа кожного приймати для себе рішення і робити висновки, ...але, з іншого боку, ви теж повинні розуміти, що якихось ввідних не буде і не буде тієї частини, яка стосується безпосередньої діяльності голови, спрямованої на збереження спокою, працездатності і всього іншого...».

За висновком Другої Дисциплінарної палати ВРП, ці дії суддя ОСОБА_1 вчинив свідомо та з очевидним розумінням значення свого виступу 7 лютого 2014 року на виробничій нараді (зборах) суддів Господарського суду міста Києва. У своїй сукупності дії судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 у період з 2013 по 2014 рік включно, зокрема його виступ на виробничій нараді суддів Господарського суду міста Києва 7 лютого 2014 року, свідчать про вчинення ним істотного дисциплінарного проступку, що має наслідком звільнення з посади судді з підстави, передбаченої пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Дисциплінарний орган ВРП зазначив, що враховує дані про особу судді та його позитивну характеристику, проте, зважаючи на характер допущених суддею правопорушень, які свідчать, що ним створено та запроваджено протиправні форми позапроцесуального керування судовою системою, а також наслідки, які настали за результатами вчинених діянь, - формування у суспільстві вкрай негативного сприйняття діяльності судової влади, оцінки ефективності функціонування всієї системи правосуддя та довіри до суду, дисциплінарний орган ВРП дійшов висновку, що застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади є пропорційним вчиненому та виправданим з урахуванням часу, що минув з моменту здійснення ним зазначених вище дій.

15 червня 2020 року ухвалою Другої Дисциплінарної палати ВРП № 1839/2дп/15-20 задоволено клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Пантії О. А. про надання дозволу на оскарження рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 про притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності; надано ОСОБА_2 дозвіл на оскарження рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 про притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

30 червня 2020 року до ВРП надійшла скарга ОСОБА_2 , подана адвокатом Пантією О. А. , на рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

17 вересня 2020 року ухвалою ВРП № 2645/0/15-20 задоволено клопотання ОСОБА_2 , подане адвокатом Пантією О. А., про поновлення строку для оскарження рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 про притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності; поновлено ОСОБА_2 строк для оскарження рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_2 ВРП прийняла рішення від 17 вересня 2020 року № 2646/0/15-20, яким залишила без змін рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 «Про притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».

За результатами розгляду цієї скарги ВРП відхилила наведені в ній доводи, погодившись із висновком її дисциплінарного органу про здійснення суддею Вищого господарського суду України ОСОБА_1 втручання у процес здійснення судочинства суддею Господарського суду міста Києва ОСОБА_3 , вирішення конкретних судових справ, перешкоджання здійсненню судами правосуддя на визначених законом засадах, тиск на суддів шляхом спонукання, погроз, шантажу та іншого протиправного впливу.

За висновком ВРП, її Друга Дисциплінарна палата правильно кваліфікувала ці дії як істотний дисциплінарний проступок та застосувала до судді ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення його із займаної посади, що відповідає принципу пропорційності.

При цьому ВРП відхилила доводи ОСОБА_1 про анонімність скарги, за якою ініційовано дисциплінарне провадження щодо нього, а також доводи ОСОБА_2 про те, що нею не подавалася зазначена вище скарга до ВРП, через їх необґрунтованість.

Вважаючи рішення ВРП від 17 вересня 2020 року № 2646/0/15-20 протиправним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зверталися до Великої Палати Верховного Суду зі скаргами на це рішення.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 30 вересня 2021 року скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишила без задоволення, а рішення ВРП - без змін.

Основні мотиви, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

Відмовляючи в задоволенні скарг на рішення ВРП, Велика Палата Верховного Суду виходила з такого.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що питання законності притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, як і рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18, вже були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка в постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 11-121сап19 погодилася з висновками ВРП та її дисциплінарного органу про наявність правових підстав для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді подання про звільнення його з посади судді за вчинення дій, які відповідно до Закону № 1402-VIIIкваліфікуються як істотний дисциплінарний проступок.

Зокрема, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи конкретний контекст ситуації, що склалася під час виступу судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 на виробничій нараді (зборах) суддів Господарського суду міста Києва 7 лютого 2014 року між суддями цього суду, зокрема між ОСОБА_3 та скаржником, вважала, що ВРП та її дисциплінарний орган належним чином мотивували свої висновки щодо кваліфікації цих дій як істотного дисциплінарного проступку, наслідком вчинення якого є формування у суспільстві вкрай негативного сприйняття діяльності судової влади, оцінки ефективності функціонування всієї системи правосуддя та довіри до суду.

Водночас у справі, яка розглядається, ОСОБА_1 по суті висловлює незгоду з рішенням ВРП від 17 вересня 2020 року № 2646/0/15-20 з огляду на те, що це рішення ухвалено неповноважним складом ВРП.

Також скаржники наполягають на тому, що подана від імені ОСОБА_2 скарга на дії судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 є анонімною і ВРП не мала відкривати дисциплінарне провадження за цією скаргою.

Велика Палата Верховного Суду здійснила оцінку оскаржуваного рішення ВРП у межах доводів про неповноважність складу ВРП та доводів ОСОБА_2 щодо анонімності дисциплінарної скарги, оскільки аналогічні доводи ОСОБА_1 щодо анонімності скарги вже були предметом судового контролю у справі № 11-121сап19.

Щодо повноважності складу ВРП, який ухвалив оскаржуване рішення

Стаття 18 Закону № 1798-VIIIвизначає повноважність ВРП. Так, ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складання ними присяги.

Відповідно до статті 30 Закону № 1798-VIIIзасідання ВРП у пленарному складі, засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП або Дисциплінарної палати відповідно.

Так, згідно зі статтею 33 Закону № 1798-VIIIчлен ВРП не може брати участі в розгляді питання і підлягає відводу, якщо буде встановлено, що він особисто, прямо чи побічно заінтересований у результаті справи, є родичем особи, стосовно якої розглядається питання, або якщо будуть встановлені інші обставини, що викликають сумнів у його неупередженості.

За наявності таких обставин член ВРП повинен заявити самовідвід.

За наявності обставин, передбачених частиною першою цієї статті, відвід члену ВРП може заявити особа, за поданням якої розглядатиметься питання, а також особа, стосовно якої вирішується питання, чи особа, що подала заяву, скаргу.

Відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і заявленим до початку розгляду відповідного питання, справи. Заявляти відвід (самовідвід) після початку розгляду питання, справи дозволяється лише у виключних випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) не могло бути відомо до початку розгляду.

Рішення про відвід (самовідвід) ухвалюється більшістю членів ВРП, які беруть участь у засіданні ВРП чи її органу, шляхом голосування в нарадчій кімнаті, за відсутності члена ВРП, питання про відвід (самовідвід) якого вирішується.

Крім того, частиною восьмою статті 51 Закону № 1798-VIIIвстановлено, що у розгляді скарги не беруть участі члени ВРП, які входять до Дисциплінарної палати, що ухвалила оскаржуване рішення. Член Дисциплінарної палати, який був доповідачем у дисциплінарній справі при її розгляді Дисциплінарною палатою, має право виступити на засіданні ВРП, в якому розглядається скарга на рішення Дисциплінарної палати, із доповіддю щодо рішення Дисциплінарної палати.

Як слідує з матеріалів справи, до складу Другої Дисциплінарної палати ВРП, яка розглядала матеріали дисциплінарної справи, відкритої за скаргою ОСОБА_2 на дії судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 , входили члени ВРП ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 .

Жоден із зазначених членів ВРП не брав участі в розгляді скарги ОСОБА_2 на рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18.

Ураховуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що доводи ОСОБА_1 про те, що оскаржуване рішення ВРП ухвалено неповноважним складом ВРП, є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Велика Палата Верховного Суду відхилила твердження ОСОБА_1 , що в розгляді скарги ОСОБА_2 брали участь члени ВРП, які вже ухвалювали рішення ВРП від 15 січня 2019 року № 94/0/15-19 «Про залишення без змін рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18 про притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», оскільки передбачена статтею 51 Закону № 1798-VIIIзаборона повторної участі членів ВРП у вирішенні питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності стосується виключно заборони участі в розгляді скарг членів ВРП, які входять до Дисциплінарної палати, що ухвалила оскаржуване рішення. Водночас зазначена норма не встановлює заборони щодо можливості повторної участі членів ВРП, які раніше вирішували питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, брати участь у засіданні ВРП за скаргою іншого заявника.

Як свідчать матеріали справи, на засіданні ВРП 17 вересня 2020 року були присутні 14 членів ВРП. За результатами голосування «за» проголосувало 9 членів ВРП, «проти» - 5. Отже, оскаржуване рішення ВРП прийнято повноважним складом ВРП та підписано всіма членами ВРП, які брали участь у його ухваленні.

Щодо тверджень про анонімність скарги на дії судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 , поданої від імені ОСОБА_2 , Велика Палата Верховного Суду вказала, що в постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 11-121сап19 Велика Палата Верховного Суду надала оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що дисциплінарну справу щодо нього порушено й розглянуто за анонімною скаргою. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги те, що на час порушення дисциплінарної справи за заявами, поданими від імені ОСОБА_2 , вони за формою відповідали вимогам закону, водночас у ході здійснення членом ВРП попередньої перевірки за цими скаргами було отримано відомості, які Дисциплінарна палата визнала достатніми для відкриття дисциплінарної справи щодо судді; за результатами розгляду дисциплінарної справи було встановлено факт вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, що є фактичною підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності безвідносно до скарги, а тому дійшла висновку, що ВРП обґрунтовано зазначила у своєму рішенні, що доводи ОСОБА_1 про анонімність скарг є необґрунтованими і не могли впливати на процедуру здійснення дисциплінарного провадження.

Обґрунтування анонімності дисциплінарної скарги посиланням на Рішення Конституційного Суду України № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року та відповідні матеріали конституційного подання не змінює підставу скарги, що вже була оцінена судом.

Стосовно доводів ОСОБА_2 про анонімність та підроблення скарги на дії судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1. Велика Палата Верховного Суду зазначила про таке.

За правилами частин другої та шостої статті 107 Закону № 1402-VIII (у редакції, чинній на час відкриття дисциплінарної справи) дисциплінарна скарга подається у письмовій формі та повинна містити такі відомості: 1) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) скаржника, його місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв`язку; 2) прізвище, ім`я, по батькові та посада судді (суддів), щодо якого (яких) подано скаргу; 3) конкретні відомості про наявність у поведінці судді ознак дисциплінарного проступку, який відповідно до частини першої статті 106 цього Закону може бути підставою для дисциплінарної відповідальності судді; 4) посилання на фактичні дані (свідчення, докази), що підтверджують зазначені скаржником відомості.

Дисциплінарна скарга підписується скаржником із зазначенням дати її підписання.

Дисциплінарну справу щодо судді не може бути порушено за скаргою, що не містить відомостей про наявність ознак дисциплінарного проступку судді, а також за анонімними заявами та повідомленнями.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що на стадії порушення дисциплінарної справи у ВРП не було жодних підстав вважати скаргу анонімною, оскільки вона містила інформацію, яка дозволяла ідентифікувати особу заявника: її прізвище, ініціали, підпис, адресу, номер телефону.

За правилами частин другої та третьої статті 42 Закону № 1798-VIII (у редакції, чинній на час ухвалення спірного рішення) дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати ВРП.

Дисциплінарне провадження включає: 1) попереднє вивчення та перевірку дисциплінарної скарги; 2) відкриття дисциплінарної справи; 3) розгляд дисциплінарної скарги та ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.

За змістом статей 43 - 46 цього ж Закону за дисциплінарною скаргою може бути відкрито дисциплінарну справу, відмовлено у її відкритті або повернуто скаргу без розгляду за наявності передбачених цими нормами підстав.

Відповідно до частини десятої статті 49 Закону № 1798-VIII якщо в процесі розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата дійде висновку про наявність ознак дисциплінарного проступку в діяннях інших суддів або про наявність ознак іншого дисциплінарного проступку в діяннях судді, щодо якого розглядається справа, Дисциплінарна палата може ухвалити рішення про відкриття відповідної дисциплінарної справи за власною ініціативою.

Більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшли до висновку, що виходячи з аналізу наведених правових норм на стадії розгляду та ухвалення рішення дисциплінарний орган ВРП не обмежений зазначеними у скарзі доводами, маючи повноваження відкрити дисциплінарну справу за власною ініціативою, якщо в процесі її розгляду дійде висновку про наявність правових підстав для цього.

Право громадян, юридичних осіб, органів державної влади та місцевого самоврядування на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) передбачене законом з метою інформування ВРП як органу, відповідального за формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, про відомі їм факти і обставини неналежної поведінки судді.

Така ініціатива зазначених осіб є не єдиним джерелом інформації, оскільки дисциплінарна справа може бути порушена і за власною ініціативою дисциплінарного органу.

Вимоги щодо зазначення у скарзі інформації, яка дозволяє ідентифікувати скаржника, та заборона розгляду анонімних скарг передбачені законом з метою дисциплінування осіб, які звертаються зі скаргами, забезпечення добросовісності звернень та можливості притягнення таких осіб до відповідальності за надання недостовірної або завідомо неправдивої інформації щодо дій судді.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що підставою притягнення судді до дисциплінарної відповідальності є не скарга на його дії, а факт допущення таким суддею порушення закону, яке містить склад дисциплінарного проступку.

Як слідує з матеріалів справи, у відповідь на запит члена Другої Дисциплінарної палати ВРП ОСОБА_4 від 17 листопада 2017 року під час попередньої перевірки скарг суддя Господарського суду міста Києва ОСОБА_3 листом від 28 листопада 2017 року повідомила, що вона підтверджує факт тиску та втручання в її діяльність як судді з боку колишнього заступника голови Вищого господарського суду України ОСОБА_1 . До листа додано копію роздруківки стенограми виробничої наради, що відбулася в Господарському суді міста Києва 7 лютого 2014 року, копію експертного висновку щодо неї та копії заяв ОСОБА_3 про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення.

Отже, у члена ВРП, який здійснював попередню перевірку скарг, з урахуванням отриманих від ОСОБА_3 відомостей, були підстави рекомендувати членам Дисциплінарної палати ВРП відкрити дисциплінарну справу щодо судді ОСОБА_1 .

З матеріалів справи встановлено, що скарга містила всі необхідні реквізити, які дозволяли ідентифікувати особу скаржника, підстав для виникнення в доповідача сумніву в існуванні або достовірності підпису особи не було, у зв`язку із чим доповідач склав висновок від 12 квітня 2018 року з пропозицією про відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 , за результатом розгляду якого Друга Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 16 квітня 2018 року відкрила дисциплінарну справу стосовно цього судді.

Також, як свідчить зміст рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП, під час засідання представник судді ОСОБА_1 - адвокат Демидюк О. Б. зазначила, що задля уникнення сумнівів в існуванні скаржника ОСОБА_2 або в достовірності підпису цієї особи нею було ініційовано телефонний дзвінок за номером телефону, зазначеним у дисциплінарній скарзі.

У результаті відтворення в засіданні дисциплінарного органу ВРП аудіозапису телефонної розмови, наданого адвокатом Демидюк О. Б. , встановлено, що особа під час телефонної розмови повідомила, що вона дійсно готувала та подавала цю скаргу; підтвердила, що працює у Товаристві з обмеженою відповідальністю «еПраво» (далі - ТОВ «еПраво»); скарга подавалася на прохання клієнта фірми - фізичної особи; станом розгляду скарги вона не цікавилася.

Таким чином, автор скарги не відмовилася від того, що вона її писала, також повідомила деталі щодо цього і зазначила, що писала скаргу від імені клієнта фірми.

За правилами пункту 12.6 Регламенту Вищої ради правосуддя (тут і далі - Регламент; в редакції, чинній на час розгляду Другою Дисциплінарною палатою ВРП дисциплінарної справи) якщо підстави, передбачені пунктами 1 - 5 частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII, були виявлені після відкриття дисциплінарної справи, така скарга залишається без розгляду, а дисциплінарна справа закривається, про що Дисциплінарна палата постановляє ухвалу. Копія ухвали про закриття дисциплінарної справи з підстав, передбачених цим пунктом, направляється скаржнику в семиденний строк з дати її постановлення.

Згідно з пунктами 1 - 5 частини першої статті 44 Закону № 1798-VIII дисциплінарна скарга залишається без розгляду та повертається скаржнику, якщо: 1) дисциплінарна скарга подана з порушенням порядку, визначеного Законом № 1402-VIII, або не підписана чи не містить прізвища, імені, по батькові скаржника або судді, місця проживання (місця перебування, місцезнаходження) скаржника; 2) дисциплінарна скарга не містить відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді; 3) дисциплінарна скарга не містить посилання на фактичні дані (свідчення, докази) щодо дисциплінарного проступку судді; 4) дисциплінарна скарга містить виражені у непристойній формі висловлювання або висловлювання, що принижують честь і гідність будь-якої особи; 5) у дисциплінарній скарзі порушується питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, звільненого з посади або повноваження якого припинені.

Як слідує з матеріалів справи, після відкриття провадження у дисциплінарній справі не було виявлено жодної з наведених підстав, зокрема і того, що дисциплінарна скарга подана з порушенням порядку, визначеного Законом № 1402-VIII, або не підписана чи не містить прізвища, імені, по батькові скаржника або судді, місця проживання (місця перебування, місцезнаходження) скаржника.

Всі потрібні відомості у скарзі були зазначені, підстав вважати її анонімною у ВРП не було.

Надавши оцінку аргументам та доводам сторін, більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшла висновку, що ВРП при прийнятті оскаржуваного рішення діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом № 1798-VIII.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуємося з огляду на таке.

У Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) зазначено, що незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади.

Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП.

Частиною першою статті 109 Закону № 1402-VIII передбачено, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: попередження; догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; подання про переведення судді до суду нижчого рівня; подання про звільнення судді з посади.

Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (частина друга цієї статті).

Дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (частина восьма зазначеної статті).

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду (частина дев`ята статті 109 Закону № 1402-VIII).

На нашу думку, вказані обставини належним чином не враховані ВРП при винесенні рішення щодо судді ОСОБА_1., тому відповідач зробив передчасний висновок про наявність підстав для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення.

Залишаючи без задоволення скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Велика Палата Верховного Суду послалася на те, що питання законності притягнення судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, як і рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 4 червня 2018 року № 1695/2дп/15-18, вже були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, яка в постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 11-121сап19 погодилася з висновками ВРП та її дисциплінарного органу про наявність правових підстав для притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у виді подання про звільнення його з посади судді за вчинення дій, які відповідно до Закону № 1402-VIII кваліфікуються як істотний дисциплінарний проступок.

Так, факт вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку має бути встановлений ВРП з урахуванням усіх обставин вчинення такого проступку, його наслідків, умислу судді у вчиненні відповідних дій та не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підставою для притягнення судді ОСОБА_1 до відповідальності вказано вчинення ним у період з 2013 року по 7 лютого 2014 року дій стосовно втручання у процес здійснення судочинства суддею Господарського суду міста Києва ОСОБА_3 , вирішення конкретних судових справ, перешкоджання здійсненню правосуддя на визначених законом засадах, тиск на суддів шляхом спонукання, погроз, шантажу та іншого протиправного впливу.

ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за події, що відбулися 7 лютого 2014 року на виробничій нараді в Господарському суді міста Києва. При цьому ВРП в основу висновку вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку поклала пояснення судді ОСОБА_3 , проте не надала належної правової оцінки поясненням інших суддів господарського суду, присутніх на виробничій нараді. Доводи скаржника в цій частині фактично не спростовані й у рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, як дисциплінарний орган ВРП, так і ВРП при перегляді справи, а також суд, посилаючись та аналізуючи в рішеннях аудіозапис виступу ОСОБА_1 на виробничій нараді 7 лютого 2014 року, належним чином не дослідив цей доказ, проігнорувавши відповідні доводи і клопотання скаржника.

Разом з тим частина перша статті 99 КАС передбачає, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), вебсайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Згідно із частиною другою зазначеної статті електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Частина третя статті 99 КАС передбачає, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, визначеному законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Таким чином, на нашу думку, зазначені докази повинні були б належним чином досліджені (так само, як і стенограма виробничої наради суддів Господарського суду міста Києва від 7 лютого 2014 року, адже також потрібно було б з`ясувати автора її складання та наявність оригіналу) для всебічного дослідження обставин справи та об`єктивного ухвалення рішення щодо ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із позицією більшості суддів, вважаємо, що частина аргументів скаржника щодо встановлення обставин, які мали місце 7 лютого 2014 року на виробничій нараді в Господарському суді міста Києва, заслуговує на увагу.

Так, у зверненні ОСОБА_3 на адресу Президента України, Голови ВРЮ, голови Ради суддів України зазначалося про тиск та втручання в діяльність суддів при здійсненні ними правосуддя з боку ОСОБА_1 .

Необхідно наголосити, що після проведеної перевірки Радою суддів господарських судів та Радою суддів України остання в рішенні від 25 квітня 2014 року № 20 констатувала відсутність загрози незалежності судді ОСОБА_3 за обставин, викладених нею у відповідних зверненнях.

У частині першій статті 47 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній станом на 2014 рік; далі - Закон № 2453-VI) зазначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції та законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне відповідальність, установлену законом.

Разом з тим частиною третьою вказаної статті Закону № 2453-VIвизначено, що суддя зобов`язаний звернутися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до органів суддівського самоврядування та правоохоронних органів.

За змістом статті 127 зазначеного Закону вбачається, що Рада суддів України:

1) розробляє та організовує виконання заходів щодо забезпечення незалежності судів і суддів, поліпшення стану організаційного забезпечення діяльності судів;

2) розглядає питання правового захисту суддів, соціального захисту суддів та їхніх сімей, приймає відповідні рішення з цих питань;

Рішення Ради суддів України, прийняті в межах, визначених Законом № 2453-VIповноважень, є обов`язковими для всіх органів суддівського самоврядування. Рішення Ради суддів України може бути скасовано з`їздом суддів України.

За викладених обставин рішення Ради суддів України від 25 квітня 2014 року № 20 з питань розгляду повідомлення про загрозу незалежності судді є чинним і мало бути враховано при розгляді дисциплінарної справи як ВРП, так і Великою Палатою Верховного Суду.

На нашу думку, зазначене рішення Ради суддів України повністю узгоджується з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, у якому зазначено, що положення частини другої статті 126 Конституції України «вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється» треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв`язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкоджання виконанню суддями професійних обов`язків або схиляння їх до винесення неправосудного рішення тощо.

Таким чином, компетентний орган - Рада суддів України відповідно до чинного законодавства станом на 2014 рік оцінила фактичні обставини справи, а ВРП в оскаржуваному рішенні обґрунтувала інші висновки на підставі одних і тих же даних та дійшла висновку щодо наявності дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_1 , з якими погодилися більшість суддів Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Положеннями статті 17 цього Закону закріплено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У справах «Проніна проти України» (заява № 63566/00) і «Богатова проти України» (заява № 5231/04), «Мала проти України» (заява № 4436/07),«Петриченко проти України» (заява № 2586/07), «Бендерський проти України» (заява № 22750/02) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що національні суди, цілком проігнорувавши доводи заявника, навіть коли вони були конкретними, доречними та важливими, не дотримались свого зобов`язання за пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На нашу думу, висловлені скаржниками суттєві доводи й аргументи не були належним чином розглянуті й проаналізовані судом, а за наявності таких суперечливих даних, а також наявності конфліктних стосунків між суддями ОСОБА_3 та ОСОБА_1 недослідження та нез`ясування всіх важливих обставин і стосунків між ними, зокрема стосовно подій 7 лютого 2014 року в Господарському суді міста Києва, є передчасними ухвалювати рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та залишення без зміни Великою Палатою Верховного Суду рішення ВРП, яким застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді.

Більш ретельному дослідженню та перевірці підлягали доводи про анонімність скарги на дії судді ОСОБА_1., поданої від імені ОСОБА_11 .

Так, відповідно до частини шостої статті 107 Закону № 1402-VIIIдисциплінарну справу щодо судді не може бути порушено за скаргою, що не містить відомостей про наявність ознак дисциплінарного проступку судді, а також за анонімними заявами та повідомленнями.

Більшість суддів Великої Палати Верховного Суду дійшли висновку, що скарга ОСОБА_2 не є анонімною, оскільки автор скарги не відмовилася від того, що вона її писала, також повідомила деталі щодо цього і зазначила, що писала скаргу від імені клієнта фірми.

До такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з огляду на те, що, як свідчить зміст рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП, під час засідання представник судді ОСОБА_1 - адвокат Демидюк О. Б. зазначила, що задля уникнення сумнівів в існуванні скаржника ОСОБА_2 або в достовірності підпису цієї особи нею було ініційовано телефонний дзвінок за номером телефону, зазначеним у дисциплінарній скарзі.

У результаті відтворення в засіданні дисциплінарного органу ВРП аудіозапису телефонної розмови, наданого адвокатом Демидюк О. Б., встановлено, що особа під час телефонної розмови повідомила, що вона дійсно готувала та подавала цю скаргу; підтвердила, що працює у ТОВ «еПраво»; скарга подавалася на прохання клієнта фірми - фізичної особи; станом розгляду скарги вона не цікавилася.

Разом з тим, як зазначила представник судді Вищого господарського суду України ОСОБА_1 - адвокат Демидюк О. Б., ознайомившись з інформацією, розміщеною в мережі Інтернет за посиланням:ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона з`ясувала, що ОСОБА_2 у вказаному товаристві не працює.

Відповідно до пункту 12.8 Регламенту, у разі виникнення сумнівів щодо існування або достовірності підпису особи, яка подала скаргу, доповідач складає висновок, який передає до Дисциплінарної палати. Дисциплінарна палата має право запросити таку особу в засідання для підтвердження скарги. За наслідками розгляду питання щодо підтвердження скарги Дисциплінарна палата може залишити скаргу без розгляду або у разі її підтвердження скаржником передати доповідачу для підготовки висновку.

На наше переконання, відповідач не вжив усіх передбачених Регламентом заходів для перевірки доводів про анонімність скарги на дії судді ОСОБА_1.

Крім того, поза увагою ВРП та Великої Палати Верховного Суду залишилися обставини порушення щодо строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, тому вважаємо за необхідно висловити свою позицію.

У справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) ЄСПЛ констатував: «ця справа викриває серйозні системні проблеми функціонування судової системи України», серед яких, зокрема, правова невизначеність у питанні звільнення суддів з посади за порушення присяги. В Україні не встановлено строків давності для застосування звільнення судді з посади за порушення присяги, а його підстави - нечіткі й неоднозначні. Це зумовлює непередбачуваність і вибірковість застосування заходів відповідальності суддів.

У пункті 137 згаданого рішення ЄСПЛ вказує на те, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними. Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень.

У справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) ЄСПЛ враховано, що національне законодавство не передбачало будь-яких часових обмежень для проваджень щодо звільнення з посади судді за «порушення присяги». При цьому зауважено, що, хоча цей Суд не вважає за належне вказувати на те, наскільки тривалим повинен бути строк давності, він вважає, що такий підхід, коли строк притягнення до дисциплінарної відповідальності у дисциплінарних справах, які стосуються суддів, є невизначеним, становить серйозну загрозу принципові юридичної визначеності». За таких обставин ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (пункти 139, 140 рішення).

ЄСПЛ також вважає, що необхідні процедурні гарантії, які б могли запобігти свавільному застосуванню відповідного матеріального законодавства, не були запроваджені. Зокрема, національне законодавство не передбачало будь-яких обмежень строків ініціювання та здійснення провадження щодо судді за «порушення присяги». Відсутність будь-яких строків давності, що розглядалася вище за статтею 6 Конвенції, давала дисциплінарним органам повну свободу дій та порушила принцип юридичної визначеності» (пункт 181 згаданого вище рішення).

У пунктах 185 - 187 цього ж рішення ЄСПЛ наголошено: «Відповідно, відсутність керівних принципів та практики, які б визначали послідовне та обмежувальне тлумачення поняття «порушення присяги», а також відсутність належних юридичних захисних механізмів призвели до непередбачуваності наслідків застосування відповідних положень національного законодавства. Виходячи з цього, можна навіть припустити, що будь-яка провина судді, яка мала місце у будь-який момент протягом його професійної кар`єри, за бажанням могла бути розтлумачена дисциплінарним органом як достатня фактична підстава для обвинувачення у вчиненні такого дисциплінарного правопорушення, як «порушення присяги», та призвести до звільнення його з посади. У світлі вищенаведених міркувань Суд доходить висновку, що втручання у право заявника на повагу до його приватного життя було незаконним: воно не відповідало національному законодавству та, більш того, чинне національне законодавство не відповідало вимогам передбачуваності та належного захисту від свавілля». З огляду на викладене ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції.

Отже, відсутність такої процедурної гарантії, як строки притягнення до відповідальності за порушення присяги, ЄСПЛ визнав порушенням принципу юридичної визначеності та, відповідно, верховенства права.

Відповідно до частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.

З моменту вчинення суддею ОСОБА_1 триваючого дисциплінарного проступку, що закінчився 7 лютого 2014 року (доповідь на виробничій нараді суддів Господарського суду міста Києва), до моменту притягнення його до дисциплінарної відповідальності - 4 червня 2018 року минуло 1577 днів. Відповідно до матеріалів дисциплінарної справи у вказаний період суддя 480 днів перебував у відпустці і 54 дні - у стані тимчасової непрацездатності, що загалом становить 534 дні. Отже, з моменту вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку до моменту прийняття Другою Дисциплінарною палатою ВРП рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності минуло 1043 дні (1577 днів - 534 дні), що менше за тривалість трьох років - 1096 днів.

Не погоджуючись із таким тлумачення та застосуванням положень частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII, вважаємо за необхідне зазначити таке.

З матеріалів дисциплінарної справи стосовно судді ОСОБА_1 убачається, що скарга від 17 листопада 2016 року щодо поведінки судді, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність судді, зареєстрована у ВРП 25 листопада 2016 року. У зв`язку з проведенням попередньої перевірки дисциплінарної скарги стосовно ОСОБА_1 : характеристика, інформація про місце проживання, копія паспорта та інші документи щодо ОСОБА_1 витребувані ВРП 30 березня 2018 року, а запит про інформацію щодо перебування у відпустці та інформацію про час тимчасової непрацездатності у період із 2013 року направлена до голови ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України 21 березня 2018 року.

12 квітня 2018 року членом ВРП було складено висновок за результатами попередньої перевірки скарги, а 20 квітня 2018 року ОСОБА_1 було офіційно направлено копію ухвали Другої Дисциплінарної палати ВРП від 16 квітня 2018 року про відкриття щодо нього дисциплінарної справи. 10 травня 2018 року дисциплінарний орган вперше призначив розгляд дисциплінарної справи на 23 травня 2018 року.

Таким чином, про дисциплінарну скаргу ОСОБА_1 не було відомо до середини квітня 2018 року (офіційна інформація на сайті ВРП була розміщена 17 квітня 2018 року), зі скаргою він був ознайомлений 11 травня 2018 року, а офіційні пояснення представника ОСОБА_1 подані 4 червня 2018 року.

Проаналізувавши зазначені вище обставини та вимоги частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII, вважаємо, що встановлений законом строк для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності закінчився. За наявності в діях ОСОБА_1 вчинення проступку, який може свідчити про можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, строк притягнення ОСОБА_1 на момент відкриття дисциплінарної справи за викладеними у скарзі даними станом на 16 квітня 2018 року закінчився, що відповідно до статті 45 Закону № 1798-VIII є підставою для відмови у відкритті дисциплінарної справи.

На наше переконання, строк тимчасової непрацездатності судді та перебування його у відпустці поза межами трирічного строку притягнення його до дисциплінарної відповідальності не повинен враховуватися при вирішенні питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Законом № 1402-VIIIне передбачена можливість продовження строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності на додаткові терміни перебування судді на лікарняному чи у відпустці поза межами трирічного строку, протягом якого суддю може бути притягнено до дисциплінарної відповідальності.

Аналіз частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII дозволяє зробити висновок, що законодавцем встановлено перелік обставин, наявність яких продовжує трирічний термін застосування до судді дисциплінарного стягнення.

Так, при встановленні трирічного терміну не враховується:

час тимчасової непрацездатності;

час перебування судді у відпустці;

час здійснення відповідного дисциплінарного провадження.

Отже, на нашу думку, правова позиція щодо застосування положень частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII повинна зводитися до такого.

Час перебування судді у відпустці чи його тимчасової непрацездатності в межах трьох років з дня можливого вчинення ним дисциплінарного проступку додається до трьох календарних років.

Час тимчасової непрацездатності чи перебування у відпустці після спливу календарного трирічного строку з моменту вчинення проступку не враховується, адже він вважається таким, що сплинув.

Якщо відносно судді розпочалось дисциплінарне провадження, обчислення трирічного строку зупиняється, адже з моменту відкриття дисциплінарного провадження до моменту ухвалення за його розглядом рішення цей строк може сплинути.

Викладені висновки щодо застосування частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII також узгоджуються з положеннями статей 42 - 50 Закону № 1798-VIII.

За наведених обставин вважаємо, що ВРП неправильно враховувалися не лише відпустка та період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 у межах передбаченого законом трирічного строку, а й після його закінчення. Водночас більшість суддів Великої Палати також погодились із зазначеною позицією ВРП і не врахували викладені наші аргументи.

Висновки

Стаття 8 Загальної декларації прав людини 1948 року проголосила «право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом». Це положення відтворено в Конституції України (стаття 55) і має застосовуватися системно, оскільки гарантується судовий захист як національними, так і міжнародними судовими установами.

З огляду на викладене вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду повинна була скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити і скасувати рішення ВРП.

Судді Великої Палати Верховного Суду: О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук

Ю. Л. Власов

І. В. Григор`єва

М. І. Гриців

Г. Р. Крет

О. М. Ситнік

В. М. Сімоненко