Справа № 300/1788/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1788/20 пров. № А/857/17742/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року (рішення ухвалене в м. Івано-Франківськ за правилами спрощеного позовного провадження, судом під головуванням судді Біньковської Н.В.) у справі № 300/1788/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, якою просив:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.10.2018;

зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату йому сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.10.2018;

зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату йому сум компенсації втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 19.10.2018;

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення із ним своєчасного повного розрахунку при звільненні, а саме: невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, індексації грошового забезпечення та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації;

стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з врахуванням середньоденної заробітної плати 454.82 грн за період з 20.10.2018 по день ухвалення судового рішення по справі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби в період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби в період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, передбачену Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати".

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення із ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки в кількості 929 днів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 та за час затримки в кількості 559 днів виплати грошової компенсації за невикористану у період з 04.05.2017 по 19.10.2018 додаткову відпустку як учаснику бойових дій, розрахованому в процентному співвідношенні до загального розміру належних до виплати позивачу при звільненні сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що судом не взято до уваги, що позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ст. 122 КАС України, зокрема, щодо виплати сум індексації грошових доходів зазначає, що позивач виключений зі списків особового складу частини 19.10.2018, а звернувся з позовом до суду лише 30 червня 2020 року, тобто через 10 місяців 05 днів. Щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, то апелянт вважає, що позивачем пропущено спеціальний строк звернення до суду, оскільки таку йому було виплачено 30.04.2020 на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 у справі №300/2349/19, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю №36 від 23.04.2020. Крім того, апелянт зазначає, що у спірних правовідносинах відносини між сторонами не є трудовими, а є відносинами між державою і громадянином України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, регулювання яких здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому, на думку апелянта, застосування у таких відносинах ст.116-117 КзПП України, є безпідставним. Також, вказує на те, що позивач зробив неправильний розрахунок сум грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, а суд першої інстанції не врахував позицію Великої Палати Верховного суду у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц з цього приводу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Крім того, звертає увагу на те, що апеляційне провадження у справі відкрито з порушенням норм процесуального права, оскільки, відповідно до апеляційної скарги апелянт заяви про поновлення строку апеляційного оскарження не подавав, а суд ухвалу про поновлення апелянту строку оскарження не постановляв. Наведення в ухвалі суду про відкриття апеляційного провадження від 18.10.2021 значних строків пропуску апелянтом подання апеляційної скарги, без вказування причин пропуску, не є поважними причинами такого пропуску.

З цього приводу, колегія суддів зазначає, що Восьмим апеляційним адміністративним судом 30 вересня 2021 року зареєстровано апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року, а також клопотання апелянта про поновлення строку на апеляційне оскарження, у якому останній просить прийняти до розгляду апеляційну скаргу та поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду.

За результатами розгляду вказаного клопотання, судом ухвалою від 18 жовтня 2021 року поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкрито провадження у цій справі.

Про розгляд апеляційної скарги сторони повідомлені шляхом надіслання копій ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду на поштові адреси позивача та відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 04.05.2017 (а.с.7).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 20.09.2018 №522-РС позивач звільнений у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.10.2018 №229, ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , з усіх видів забезпечення та направлений до Коломийського ОМВК Івано-Франківської області для зарахування на військовий облік (а.с.8).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 у справі №300/2349/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.05.2017 по 19.10.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.05.2017 по 19.10.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення. Рішення суду набрало законної сили 18.02.2020.

Із виписки з карткового рахунку позивача вбачається, що на виконання вказаного вище рішення суду 30.04.2020 відповідачем на банківський рахунок позивача виплачено заборгованість в сумі 12341,50 грн. (а.с.11).

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 23.04.2020 про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 19.10.2018.

Військова частина НОМЕР_1 листом від 20.05.2020 за №350/493/541пс повідомила позивача про те, що є бюджетною організацією, яка підпорядкована Міністерству оборони України та як розпорядник бюджетних коштів проводить видатки виключно в межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом. Зазначено, що Законами України «Про державний бюджет України на 2016 рік» та «Про державний бюджет України на 2017 рік» виплата індексації не передбачалася. Вказано, що відповідач керується роз`ясненням Департаменту фінансів Міністерства оборони України №248/1485 від 23.03.2018 та роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України від 16.07.2015 №10685/14-15/10, від 09.06.2016 за №252/10/136-16, від 08.08.2017 №№78/0/66-17, 13700/з та немає змоги виплати індексацію грошового забезпечення за минулі періоди. Також відповідачем зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 розмір посадового окладу позивача збільшився, у зв`язку із чим індекс споживчих цін відповідно до ПКМУ №1078 від 17.07.2003 приймається за 1 або 100. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації в розмірі 103%. Відтак індексація грошового забезпечення у період з 01.03.2018 по 19.10.2018 не виплачувалася через те, що у позивача не виникло права на її отримання (а.с.9).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на Військову частину НОМЕР_1 покладається обов`язок проводити індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби у період з 01.01.2016 до 28.02.2018 є протиправною. Щодо періоду з 01.03.2018 по 19.10.2018, то суд вважав, що у позивача відсутнє право на отримання індексації грошового забезпечення за вказаний період, оскільки позивачем не доведено, що в березні 2018 року розмір підвищення є меншим за суму можливої індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Також, суд вважав, що відповідачем, в порушення вимог ст.117 КзПП України, допущено протиправну бездіяльність щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку з 20.10.2018 по 30.04.2020 грошової компенсації за невикористану у період з 04.05.2017 по 19.10.2018 додаткову відпустку, а також з 20.10.2018 по день прийняття рішення у цій справі індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Оскарження військовою частиною НОМЕР_1 рішення суду першої інстанції зводиться до тверджень про пропуск позивачем строку звернення до суду та про безпідставність застосування до спірних правовідносин щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця норм права, встановлених ст.116-117 КзПП України, а тому колегія суддів переглядає рішення суду в межах вказаних доводів апеляційної скарги.

Перевіряючи правильність доводів відповідача в частині застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, передбаченого ст.122 КАС, зокрема, щодо виплати сум індексації грошових доходів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до положень статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (абзац перший частини першої).

До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга).

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Індексація грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством (частина третя).

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-ХІІ).

Положеннями статті 1 Закону №1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статті 6 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

З метою реалізації вказаного Закону Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 17 липня 2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (далі - Порядок №1078).

Відповідно до пункту 1 цього Порядку він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Пунктом 2 Порядку №1078 визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) індексацію доходів населення, яка встановлюється задля підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати (додатковою заробітною платою) і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як це передбачено частиною другою статті 233 КЗпП України. До того ж на військовослужбовців поширюється дія КЗпП України, в тому числі вказаної статті, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належного військовослужбовцю суми грошового забезпечення.

Така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом при вирішенні подібних правовідносин, а саме у постанові від 24 вересня 2020 року (справа №806/2883/17), від 13 січня 2020 року (справа №814/1007/16), від 29 вересня 2021 року (справа №160/8332/20).

У зв`язку з цим, твердження в апеляційній скарзі про пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України, зокрема, щодо виплати сум індексації грошових доходів, колегія суддів вважає безпідставними та до уваги не приймає.

Щодо доводів скаржника, що до спірних правовідносин не застосовуються положення статей 116,117 КЗпП, оскільки позивач проходив саме військову службу, а не перебував на посаді державного службовця чи працівника, колегія суддів зазначає наступне.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців висловив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/14764/20.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що стосується індексації грошового забезпечення, колегія суддів вказує на наступне.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

В той же час судом першої інстанції не встановлено розмір усіх належних звільненому працівникові сум, зокрема, що стосується суми виплати індексації грошового забезпечення, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо неправильного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий розрахунок судом першої інстанції не проводився.

Разом з тим, щодо позовних вимог про виплату позивачу середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану у період з 04.05.2017 по 19.10.2018 додаткову відпустку як учаснику бойових дій, то колегія суддів вважає, що такі слід залишити без розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що стосується виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Так, Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021 року (справа №240/532/20) дійшов висновку, що обмеження права особи на звернення до суду з позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.

Як слідує із матеріалів справи та встановлено судом вище, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 у адміністративній справі №300/2349/19 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.05.2017 по 19.10.2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення. Зазначене рішення набрало законної сили 18.02.2021.

Вказана компенсація виплачена позивачу 30.04.2021, що підтверджується випискою із карткового рахунку позивача.

Разом з тим, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом лише у липні 2020 року, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (30.04.2021), не зазначивши підстав для поновлення цього строку.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги в наведеній вище частині є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки в кількості 559 днів виплати грошової компенсації за невикористану у період з 04.05.2017 по 19.10.2018 додаткову відпустку як учаснику бойових дій підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про залишення позовних вимог в цій частині без розгляду, з вищевикладених мотивів.

В решті рішення суду першої інстанції прийняте відповідно до вимог закону, а тому таке слід залишити без змін.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 319, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року у справі № 300/1788/20 в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки в кількості 559 днів виплати грошової компенсації за невикористану у період з 04.05.2017 по 19.10.2018 додаткову відпустку як учаснику бойових дій скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою позов залишити без розгляду.

В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року у справі № 300/1788/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 18 листопада 2021 року.