Справа № 640/26157/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 року м. Київ № 640/26157/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Державної міграційної служби України в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Киві та Київській області № 80 від 07.03.2019р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 134-19 від 16.09.2019р. про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачами протиправно прийняті рішення, оскільки під час їх прийняття не проаналізовано ситуацію в Ісламській Республіці Пакистан та не враховано наявності у позивача обґрунтованих побоювань за своє життя і здоров?я у разі повернення до країни походження.

Відповідачем подано заперечення на адміністративний позов в якому зазначено, що оскаржувані рішення є правомірними, а відтак відсутні підстави для їх скасування та задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає таке.

Громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився м. Гуджранвала, Пакистан, за національністю - панджабі, сповідує іслам; неодружений. Із документів, що посвідчують особу надав національний паспорт серії НОМЕР_1 строком дії до 07.08.2022р.

11.07.2018р. позивач виїхав з Пакистану, і з пересадкою в м. Дубай (Об`єднані Арабські Емірати) легально до м. Москва (Російська Федерація) де пробув до 25.08.2018р.

До України прибув 25.08.2018р. нелегально, автомобілем та пішки.

14.02.2019р., тобто лише через 6 місяців після незаконного перетину державного кордону України, позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в якій зазначив, що був змушений покинути країну громадянської належності через політичні причини. 06.03.2014р. позивач приєднався до опозиційної політичної партії «Мухаджер Комі Мувмент» в якій обіймав посаду заступника президента партії в районі. 21.08.2017р. позивач був затриманий поліцією на 12 днів та поміщений до в`язниці, де до останнього застосовували тортури за політичні переконання. В подальшому позивача відпустили. 02.10.2017р. позивач виїхав в м. Дубай (Об`єднані Арабські Емірати) де перебував 2 місяці і 14.12.2017р. позивач повернувся в Пакистан. 14.04.201р. поліція та армія знову прийшли додому до позивача та вивезли його в невідомому напрямку. Позивача залякали погрозою вбивства та сказали тікати з країни. Після цього позивача відпустили і він був змушений був покинути країну через побоювання за своє життя.

07.03.2019р. Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області прийнято наказ № 80 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 », яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вказане, Центральним міжрегіональним управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено повідомлення від 12.03.2019р. № 54, в якому останній повідомив, що позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою цього рішення став Наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області від 07.03.2019р. № 80.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням позивач оскаржив його до Державної міграційної служби України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 16.09.2019р. № 134-19 відхилено скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 від 19.03.2019р. на наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 07.03.2019р. № 80 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 02.10.2019р. № 273 позивача повідомлено про відхилення скарги на рішення територіального органу Державної міграційної служби України про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи, що вказані рішення порушують його права та законні інтереси, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI).

За змістом статті 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) такі побоювання мають бути пов`язані з ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно із пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Крім того, положеннями статті 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За змістом частини п`ятої статті 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що вцілому заявник заслуговує довіри.

Надаючи оцінку твердженню позивача про те, що відповідачем не було надано належної оцінки його доводам щодо побоювань за своє життя, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився м. Гуджранвала, Пакистан, за національністю - панджабі, сповідує іслам; неодружений. Із документів, що посвідчують особу надав національний паспорт серії НОМЕР_1 строком дії до 07.08.2022р.

11.07.2018р. позивач виїхав з Пакистану, і з пересадкою в м. Дубай (Об`єднані Арабські Емірати) легально до м. Москва (Російська Федерація) де пробув до 25.08.2018р.

До України прибув 25.08.2018р. нелегально, автомобілем та пішки.

14.02.2019р. позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З вищевикладеного вбачається, що особисто із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, 14.02.2019р., тобто лише через 6 місяців після незаконного перетину державного кордону України,

Разом з тим, із матеріалів справи встановлено, що кордон з Україною заявник перетнув нелегально, без візи, що відповідно до положень частини другої статті 5 Закону №3671-VI покладає на особу, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну обов`язок без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вказане, 29.08.2018р. Управлінням ДМС у Київській області відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МКО 085716 за порушення правил перебування іноземців в Україні.

Крім того, важливим є також та обставина, що до приїзду в Україну перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації в якій перебував, як зазначив сам, більш ніж місяць, однак за захистом не звертався.

У даному контексті суд зауважує, що, людина, якій загрожує небезпека не буде вирішувати питання вибору місця проживання, а змушена шукати притулку для найскорішого захисту свого життя, що є втіленням інстинкту самозбереження, притаманному кожній людині.

Вищевказані обставини дають підстави для висновку, що позивач не мав наміру звертатись за міжнародним захистом в першій безпечній країні, а також не скористався альтернативою внутрішнього переміщення.

Одночасно, в заяві-анкеті позивач зазначив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності, та користуватися захистом своєї країни з політичних причин, а саме: 06.03.2014р. позивач приєднався до опозиційної політичної партії «Мухаджер Комі Мувмент» в якій обіймав посаду заступника президента партії в районі. 21.08.2017р. позивач був затриманий поліцією на 12 днів та поміщений до в`язниці, де до останнього застосовували тортури за політичні переконання. В подальшому позивача відпустили. 02.10.2017р. позивач виїхав в м. Дубай (Об`єднані Арабські Емірати) де перебував 2 місяці і 14.12.2017р. позивач повернувся в Пакистан. 14.04.201р. поліція та армія знову прийшли додому до позивача та вивезли його в невідомому напрямку. Позивача залякали погрозою вбивства та сказали тікати з країни. Після цього позивача відпустили і він був змушений був покинути країну через побоювання за своє життя.

При цьому, суд наголошує, що будь-яких доказів на підтвердження членства в партії із обійманням посади заступника президента та затримання поліцією з політичних мотивів із застосуванням тортур до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області та до суду, останній не надав.

У свою чергу, позивачем не було надано жодних документальних доказів власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення cпівбесід, позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Позивачем не було зазначено обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.

Також, судом встановлено, що проведеним аналізом особової справи позивача спостерігається низка суттєвих розбіжностей у викладеній ним історії ймовірного переслідування на Батьківщині, що вказує на її недостовірність та зловживання ним процедурою набуття міжнародного захисту з метою отримання фактичної легалізації на території України.

Зокрема, під час співбесіди від 27.02.2019р. на запитання відповідача: «Які Ваші плани щодо проживання в Україні?» позивач повідомив: «Я хочу отримати статус в Україні, жити і продовжувати працювати».

Також, під час співбесіди 27.02.2019р., позивач зазначив, що був членом партії «MQM», але правляча партія «Муслім ЛІГ» закрила її та учасників партії покарали, вивезли на машині та били, а потім відпустили.

Також, позивач зазначив, що його двічі незаконно затримували та застосовували до нього тортури.

Водночас, в аспекті предмету доказування в цій справі судом встановлено, що Ісламська Республіка Пакистан - це держава Південної Азії, яка виникла в 1947 році в результаті розділу території Британської Індії, межує з Індією, КНР, Афганістаном та Іраном. Є учасником міжнародних організацій: ООН, Співдружність Націй, ВТО, Шанхайська організація співробітництва та членом країн, що розвиваються «Групи 77». Пакистан - федеративна республіка змішаного типу, що складається із 4 провінцій (Пенджаб, Сінд, Хайбер-Пахтунхва та Белуджистан). Конституція Пакистану 1973 року передбачає парламентську систему правління, з Президентом в якості глави держави і всенародно обраного прем`єр-міністра в якості глави уряду. Парламент Пакистану - двопалатний законодавчий орган, що складається із Сенату (верхня палата) та Національної асамблеї (нижня палата). Юридична гілка державної влади представлена Верховним судом та федеральним ісламським шаріатським судом.

Етнічний склад населення: пенджабці, пуштуни, сіндхи, сар`яки, мухаджири, белуджи та інші. Відповідно до конституції Пакистану, національною мовою республіки є урду. Допускається застосування англійської мови як офіційної. Також розповсюдженими є мови: панджабі, сіндхі, белуджистська та пушту. Пакистан - шоста по кількості населення країна світу і друга по чисельності мусульманського населення після Індонезії. 96% населення є мусульманами, в тому числі 91% - суніти, и 5% - шиїти. Державною релігією є іслам сунітського толку. До конфесійного складу відносяться: мусульмани, індуїсти, християни, ахмаді, сікхи, парси, буддисти, іудеї, бахаї та амніти.

В Пакистані не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 24.04.2020р. у справі №807/64/16, адміністративне провадження №К/9901/33173/18.

При цьому, суд вважає за необхідне проаналізувати інформацію по країні походження.

«Муттахида кауми мувмент, МКМ (Объединенное национальное движение) - единственная партия, выросшая из студенческого движения, образованного в 1978 году в университете Карачи. Опирается на поддержку говорящих на урду мухаджиров. Первоначальное название партии - Мухаджир кауми мувмент (Национальное движение мухаджиров), в 1997 году партия получила современное название. Основатель и бессменный лидер - Алтаф Хуссейн. С 1990 года он находится за границей, откуда руководит партией, выступает с аудиообращениями к сторонникам. МКМ поддерживает нынешнего президента и входит в состав центрального правительства.» http://www.hyno.ru/tom2/1276.html

Крім того, у висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.03.2019р. здійснено посилання на інформацію по країні походження відповідно до якої «MQM вигра 7 місця, що займають НС, складають близько 1, 4 % голосів 2018р. і є частиною правлячої коаліції під керівництвом «РТІ»».

При цьому, аналізуючи інформацію по країні походження позивача, судом встановлено, що заявник не надав правдоподібних свідчень щоб довести, що він піддавався переслідуванням. Також, позивач не навів будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту». Отже, зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації.

З аналізу вказаного, суд приходить до висновку про те, що задокументовані докази переслідувань позивача відсутні, інформація ґрунтується виключно на твердженнях самого позивача. Обов`язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює ці твердження. Таким чином, позивач не довів достовірність своїх доводів, на яких ґрунтується його заява.

Також, суд зазначає, з аналізу пояснень наданих позивачем під час співбесід вбачається, що заявник не володіє інформацією про основні завдання та мету партії, у якій він приймав участь.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Відносно позивача ніколи не висувалися офіційні звинувачення в країні громадянської належності

У зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність небезпеки його життю в Пакистані та побоювання за своє життя через переслідування, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи зібрану та проаналізовану інформацію щодо країни походження позивача, а також щодо повідомлених ним обставин, суд приходить до висновку про те, що міграційним органом ухвалено законне та обґрунтоване рішення про відмову у визнанні громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд вважає, що відповідачами доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятих рішень, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. 77, 122, 123, 242, 243, 251, 255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська