Справа № 520/16536/21
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 листопада 2021 року № 520/16536/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шляхової О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" (вул. Червоногірська, буд. 74, м. Ізюм, Харківська область, 64309, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 18 серпня 2021 року викладену №3 у листі Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" від 25.08.2021 року №746;

- зобов`язати Комунальне підприємство "Благоустрій міста Ізюма" надати інформацію на запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 18 серпня 2021 року №3 (реєстраційний вхідний номер №804 від 18.08.2021 Центру надання адміністративних послуг апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради).

В обґрунтування позову позивачем вказано, що Комунальним підприємством "Благоустрій міста Ізюма" безпідставно відмовлено у задоволення запиту на отримання публічної інформації від 18.08.2021 №3. Позивач вважає, що відмова в задоволення інформаційного запиту, викладена в листі Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" від 25.08.2021 №746, є неправомірною, оскільки така відмова є втручанням у його право на отримання публічної інформації. Позивач зазначає у позові, що у відповіді Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" відсутній аналіз щодо застосування відповідних вимог частини другої статті 6 Закону №2939-VІ (застосування «трискладового тесту»). Також, констатує, що розпорядник інформації повинен не просто послатися на «трискладовий тест», а й обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі до такої інформації. Водночас, Комунальне підприємство "Благоустрій міста Ізюма" у відповіді на запит позивача не провів такого тесту, а обмежився загальним висловлюванням щодо всієї запитуваної інформації. Відповідач повинен обґрунтувати, чому саме обмеження доступу до конкретної інформації переслідує зазначену у частині другій статті 6 Закону №2939-VІ мету. Крім того, як вказує позивач, у відповіді Комунальне підприємство "Благоустрій міста Ізюма" не висновується, у чому полягає істотна шкода задекларованому інтересу, не аргументовано наявності причинно-наслідкового зв`язку між наданням доступу до інформації та можливим настанням шкоди захищеному інтересу, а також, не обґрунтовано істотності шкоди та ймовірності її настання внаслідок надання доступу до такої інформації позивачу. Таким чином, позивач дійшов висновку, що відповідачем не надано відповідь позивачу на запитувану інформацію з урахуванням вимог частини 2 статті 6 Закону №2939-VІ.

Харківським окружним адміністративним судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачу запропоновано надати відзив на позов, а позивачеві - відповідь на відзив.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що відомості, які просив надати позивач містили персональні дані директора КП "Благоустрій міста Ізюма" ОСОБА_2 . В той же час, відповідно до ст. 14 Закону України "Про захист персональних даних" поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Окрім того, звернення позивача до відповідача було здійснено на підставі Закону України "Про доступ до публічної інформації". Проте, на думку відповідача, КП "Благоустрій міста Ізюма" не віднесено до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати інформацію на запити відповідно до вимог Закону.

У відповіді на відзив позивачем зазначено, що він не погоджується із позицією відповідача, викладеною у відзиві на позовну заяву, вважає її хибною та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства. Вважає аргументи відповідача безпідставними, у зв`язку з чим, наполягає на задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

18.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до КП "Благоустрій міста Ізюма" із запитом на отримання публічної інформації, згідно якого просив надати:

1. Копії платіжних доручень, транзакцій, інших фінансових документів на підставі яких директор КП "Благоустрій міста Ізюма" ОСОБА_2 отримав заробітну плату та інші види заохочень за липень 2021 року.

2. Копії наказів, розпоряджень, інших документів на підставі яких директор КП "Благоустрій міста Ізюма" ОСОБА_2 отримав премію, надбавки та інше за липень 2021 року (документи надати по кожному виду нарахувань).

25.08.2021 листом №746 КП "Благоустрій міста Ізюма" відмовлено в задоволені запиту на отримання публічної інформації від 18.08.2021.

У листі від 18.08.2021 №746 комунальним підприємством зазначено наступне:

"На Ваш запит на отримання публічної інформації №3 від 18 серпня 2021 року щодо наданні інформації про доходи директора комунального підприємства Благоустрій міста Ізюма ОСОБА_2 вважаємо за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до ст. 2 Закону України Про захист персональних даних визначено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Таким чином відомості які Ви просите надати є персональними даними директора комунального підприємства Благоустрій міста Ізюма Бриля Юрія Олександровича.

В той же час відповідно до ст. 14 Закону України Про захист персональних даних поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Враховуючи те, що на теперішній час відсутня згода директора КП Благоустрій міста Ізюма ОСОБА_2 на поширення персональних даних, підприємство не має можливості надати витребовану інформацію ".

Позивач, не погодившись із такими діями суб`єкта владних повноважень, звернувся із даним позовом до суду за захистом порушеного права.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Стаття 32 Конституції України передбачає, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Спірні відносини регулюються Законом України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-ХІI, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон №2657-ХІІ), Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VІ (далі - Закон №2939-VI).

Статтею 3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Відповідно до статті 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №2657-ХІІ інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 20 Закону №2657-ХІІ за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 21 Закону № 2657-ХІІ передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга). Аналогічні положення за змістом містяться у частині першій статті 6 Закону №2939-VI визначено.

Як видно зі змісту оскарженої відмови, відповідач аргументував її тільки конфіденційністю запитуваної інформації, не давши оцінку наявності законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації передбачених ч. 2 ст. 6 Закону №2939-VI.

В свою чергу, частиною 2 статті 6 Закону №2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Тобто, обмеження доступу до інформації, у тому числі, тієї, яка визначена частиною 5 статті 6 Закону №2939-VI може бути здійснено за дотримання вимог частини 2 статті 6 Закону №2939-VI.

Між тим, частиною 7 статті 6 Закону №2939-VI регламентовано, що обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Аналіз положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо конфіденційної інформації дає підстави виокремити такі її ознаки: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (ч.ч 1, 2 ст. 13 Закону №2939-VI); у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (ч. 5 ст. 6 Закону №2939-VI).

Отже, можливість віднесення інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до неї.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону.

Ці вимоги називають «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. За умови додержання сукупності всіх трьох підстав може бути обмежено доступ до інформації (постанова пленуму Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації»).

Відтак, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Суд звертає увагу, що положення частини 2 статті 6 Закону №2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону №2939-VI закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

Отже, тягар доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

За таких умов, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі №554/11837/14-а, від 17.02.2020 у справі №826/8891/16 та випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №9901/249/19.

Окрім того, при вирішенні спору по суті суд враховує, що 01.12.2020 набрала чинність Конвенція Ради Європи про доступ до офіційних документів (ратифіковано Україною із заявами Законом №631-IX від 20.05.2020), у відповідності до частини 1 статті 2 якої кожна Сторона гарантує право кожному, без дискримінації за будь-якою ознакою, на доступ, за вимогою, до офіційних документів, що знаходяться в розпорядженні державних органів (далі Конвенція Ради Європи).

Згідно із частиною 2 статті 2 Конвенції Ради Європи кожна Сторона вживає необхідних заходів у своєму національному законодавстві для впровадження положень щодо доступу до офіційних документів, передбачених цією Конвенцією.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції Ради Європи кожна Сторона може обмежувати право доступу до офіційних документів. Обмеження повинні бути чітко встановлені у законі, бути необхідними у демократичному суспільстві і бути пропорційними цілям захисту: a. національної безпеки, оборони та міжнародних відносин; b. громадської безпеки; c. попередження, розслідування та судового переслідування кримінальної діяльності; d. дисциплінарного розслідування; e. перевірки, контролю та нагляду з боку державних органів; f. приватного життя та інших законних приватних інтересів; g. комерційних та інших економічних інтересів; h. економічної, монетарної політики і політики обмінного курсу держави; і. рівності сторін у судовому провадженні та ефективного здійснення правосуддя; j. навколишнього середовища, або k. обговорень всередині державного органу або між такими органами стосовно вивчення питання.

Держави, яких це стосується, під час підписання або депонування ратифікаційної грамоти, документа про прийняття, затвердження або приєднання, у заяві на ім`я Генерального секретаря Ради Європи можуть заявити, що листування з правлячою сім`єю та її двором або главою держави може також бути включено до можливих обмежень.

У доступі до інформації, що міститься в офіційному документі, може бути відмовлено у разі, якщо її розголошення завдасть або ймовірно може завдати шкоди хоча б одному з інтересів, перелічених у пункті 1, якщо тільки відсутній переважаючий суспільний інтерес в оприлюднені такої інформації.

Отже, беручи до уваги наведене в сукупності суд вважає, що відповідач відмовляючи у наданні запитуваної позивачем публічної інформації не зазначив всіх критеріїв обмеження інформації, передбачених статтею 6 Закону №2939-VI, та не врахував положення Конвенції Ради Європи, а тому така відмова є не обґрунтованою.

При цьому, у відповідності до положень ч. 4 ст. 6 Закону №2939-VI, саме до повноважень розпорядника інформації належить встановлення наявності чи відсутності підстав для обмеження у доступі до інформації.

З огляду на вказане, суд вважає, що відповідач, відмовляючи у наданні інформації не дослідив законодавчих підстав для обмеження у доступі до інформації, а тому не у повній мірі виконав свої повноваження.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача, викладена у листі від 25.08.2021 №746 не може вважатись обґрунтованою, є протиправною, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню в цій частині.

Крім того, суд ураховує те, що оскільки обґрунтування обмеження доступу до інформації є повноваженням відповідача як розпорядника інформації, а таке обґрунтування відсутнє у відповіді на запит позивача, то для забезпечення дотримання балансу у системі розподілу влад, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог на підставі ч. 2 ст. 9 КАСУ та зобов`язати відповідача повторно розглянути запит від 18.08.2021 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання відповідача повторно розглянути та надати обґрунтовану письмову відповідь по суті заяви, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності вчинених ним дій, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи клопотання про розподіл судових витрат, заявлене позивачем у позові, суд виходить з наступного.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У відповідності до ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно із п .п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями дійсності та співмірності необхідних і достатніх витрат, а також розумності їх розміру.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Відповідно до наявних матеріалів справи, позивачем підписано із адвокатом Лихачовим Романом Борисовичем Договір про надання правничої допомоги б/н від 13 серпня 2021 року.

Згідно з п. 1 Додаткової угоди №3 від 27.08.2021 до Договору про надання правничої допомоги б/н від 13.08.2021, адвокат надає правничу допомогу в рамках позову ОСОБА_1 до КП "Благоустрій міста Ізюма" про визнання відмови щодо надання інформації на запит від 18.08.2021 №3, викладеної в листі КП "Благоустрій міста Ізюма" від 25.08.2021 №746 протиправною та зобов`язання КП "Благоустрій міста Ізюма" надати інформацію на запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 18.08.2021.

Згідно з п. 3 Додаткової угоди №3 від 27.08.2021 оплата послуг адвоката здійснюється клієнтом не пізніше 15 днів з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

На підтвердження вартості професійної правничої допомоги адвоката позивачем надано копії: Договору про надання правової допомоги б/н від 13.08.2021; Додаткової угоди №3 від 27.08.2021 до Договору про надання правової допомоги б/н від 13.08.2021; Акту №3 від 27.08.2021.

Згідно копії Додаткової угоди №3 від 27.08.2021 та Акту №3 від 27.08.2021, адвокатом надано наступні послуги:

1. Правнича допомога у зв`язку з складанням документу "Позовна заява про визнання відмови КП "Благоустрій міста Ізюма" у задоволені запиту щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 18.08.2021 №3, викладеної в листі КП "Благоустрій міста Ізюма" від 25.08.2021 №746 протиправною та зобов`язання КП "Благоустрій міста Ізюма" надати інформацію на запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 18.08.2021 №3" від 27.08.2021 №520/21/2/1/зі - (три) мінімальні заробітні плати станом на 01.01.2021 (18000 гривень).

2. Правнича допомога у зв`язку з складанням документу "Клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження" від 27.08.2021 №520/21/2/2/зі - 20% (двадцять відсотків) мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021 (1200 гривень).

3. Правнича допомога у зв`язку з складанням документу "Клопотання позивача про витребування доказів" від 27.08.2021 №520/21/2/3/зі - 0,5 (половина) мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021 (3000 гривень).

4. Правнича допомога у зв`язку з складанням документу "Клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору" від 27.08.2021 №520/21/2/4/зі - 10% (десять відсотків) мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021 (600 гривень).

Загалом вартість вищевказаних послуг (гонорар) за цією Довідкою розрахунком №03 складає: 22 800,00 (двадцять дві тисячі вісімсот) гривень.

Згідно правових висновків, викладених в Постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №300/1272/19 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону №5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Аналогічні висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.09.2020 у справі №826/4959/16, вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 01.09.2020 у справі №640/6209/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При цьому, суд звертає увагу, що позивачем до заяви не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги; обґрунтування та зазначення витраченого адвокатом часу, натомість гонорар встановлено не від витраченого адвокатом часу, а виходячи з розміру мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021.

Надання правничої допомоги у зв`язку із складання позовної заяви на суму 18000,00 грн., в той час коли її задоволено частково не є співмірним з обсягом та складністю справи.

Крім того, суд вважає також завищеною вартість складання документу "Клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження" від 27.08.2021 №520/21/2/2/зі - 20% (двадцять відсотків) мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року (1200 гривень), вартість складання документу "Клопотання позивача про витребування доказів" від 27.08.2021 №520/21/2/3/зі - 0,5 (половина) мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року (3000 гривень) та вартість складанням документу "Клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору" від 27.08.2021 №520/21/2/4/зі - 10% (десять відсотків) мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року (600 гривень).

Таким чином, сума, що підлягає сплаті позивачем на професійну правничу допомогу в розмірі 22800,00 грн., не відповідає складності справи та пропорційності, а тому, вартість такої послуги у розмірі 22800,00 грн., в даному випадку, є необґрунтованою та завищеною.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) від 19.10.2000, скарга №31107/96, узагальнив свою минулу практику стосовно угод про виплату адвокату гонорару і сформулював основні положення стосовно таких угод.

Так, ЄСПЛ зазначив, що згідно з його прецедентною практикою (§ 23 справи "Санді Таймс проти Об`єднаного Королівства (№ 2)" (Sunday Times v. UK (№2) від 6.11.1980, скарга №6538/74) відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, їх необхідність і, більше того, умова розумності їх розміру.

На підставі викладеного, з урахуванням співмірності, суд доходить висновку про часткове задоволення клопотання позивача про розподіл судових витрат та про наявність підстав для відшкодування судових витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 2000,00 грн., понесених у зв`язку зі складанням документів, які підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" (вул. Червоногірська, буд. 74, м. Ізюм, Харківська область, 64309, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" щодо надання інформації на запит ОСОБА_1 від 18 серпня 2021 року №3, викладену у листі Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" від 28.08.2021 року №746.

Зобов`язати Комунальне підприємство "Благоустрій міста Ізюма" повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 18.08.2021 року в порядку, визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації» з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" (вул. Червоногірська, буд. 74, м. Ізюм, Харківська область, 64309, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 18.11.2021.

Суддя Шляхова О.М.