Справа № 380/11596/21
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Т.С.Б." про стягнення адміністративно-господарських санкцій

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів , місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Маланюка, 6, до товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Т.С.Б." , місцезнаходження: 82200, м.Трускавець, вул.Помірецька, 74 про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 131911грн.

Ухвалою від 19.07.2021 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 11.08.2021 суддя прийняв справу до провадження та відкрив провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма Т.С.Б." не виконало норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості 3 осіб. У зв`язку з тим, що відповідач у встановлений термін не сплатив адміністративно-господарські санкції, позивач звернувся до суду із позовом про їх стягнення у судовому порядку.

31.08.2021 до суду надійшов відзив від представника відповідача, у якому останній проти позову заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що висновки позивача про недотримання відповідачем щодо працевлаштування осіб з інвалідністю не відповідає фактичним обставинам справи.

Дослідивши та об`єктивно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд встановив наступне.

04.02.2021 відповідач подав до Львівського обласного відділення Фонду Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2020рік (далі - Звіт).

Відповідно до Звіту середньооблікова кількість працівників відповідача, яким встановлено інвалідність становить 3 особи.

Позивач з метою здійснення верифікації викладених у Звіті відомостей звернувся до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДПС у Львівській області), яке листом від 02.06.2021 №15553/6/13-01-24-04-09 надало інформацію про кількість працівників відповідача з інвалідністю за 2020 рік з розбивкою по місяцях.

Згідно з наданою від ГУ ДПС у Львівській області інформацією за період з січення по липень включно середньооблікова кількість працівників з інвалідністю складала 2 особи, а протягом період серпень - грудень 2020 року - 3 особи.

У зв`язку з тим, що товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.С.Б» не виконало нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та не сплатило адміністративно-господарські санкції позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.

Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129 передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-ХІІ від 21.03.1991 (далі - Закон №875) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, частиною 2 статті 19 вказаного Закону України визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою вказаної статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 вказаного Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення вказаної частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Так, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Між тим, суд вказує, що аналіз підстав для вжиття заходів відповідальності, передбачених частиною 1 статті 218 ГК України, як і підстави для звільнення від їх настання, повинні аналізуватися після з`ясування судом наявності об`єктивної сторони склади правопорушення. Тобто перехід до оцінки повноти та належності вжитих відповідачем заходів - як підстави для звільнення від застосування адміністративно-господарських санкцій - щодо працевлаштування осіб з інвалідності є виправданим за умови встановлення судом факту недотримання роботодавцем нормативу, дефінованого статтею 19 Закону №875.

Натомість у вимірі спірних правовідносин позивач наполягає на тому, що відповідний норматив ним виконано. Відтак, предметом судового дослідження у цій справі є дотримання позивачем законодавчо встановленого нормативу щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, а не вжиття останнім необхідних заходів, спрямованих для опосередкованого забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, що своєю чергою є підставою для звільнення від юридичної відповідальності за статтею 238 ГК України.

У зв`язку з вказаним, перш за все необхідно перевірити, не те чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу, а те чи відповідний норматив не дотримано відповідачем у принципі.

Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Згідно з частиною 1 статті 19 вищеназваного Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону №875 підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Суд зауважує, що норматив для працевлаштування осіб з інвалідністю у кількості саме 3 робочих місця для осіб з інвалідністю учасниками справи визнається та не оспорюється.

Порядок реєстрації у Фонді соціального захисту осіб з інвалідністю, його відділеннях, строки подання йому звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, контролю за виконанням нормативу робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо їх реєстрації у Фонді соціального захисту осіб з інвалідністю, його відділеннях, подачі щорічного звіту, а також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, визначаються Кабінетом Міністрів України (частина 7 статті 19 Закону №875).

На виконання вказаного нормативного положення Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №70 від 31.01.2007 «Деякі питання реалізації норм Законів України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та «Про зайнятість населення» (далі - постанова КМУ №70), якою затверджено Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування (далі - Порядок №70).

Відповідно до пункту 2 Порядку №70 звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням з Держстатом.

У свою чергу, форму відповідного звіту та порядок його заповнення детермівано наказом Міністерства соціальної політики України «Про затвердження форми звітності №10-ПОІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю» та Інструкції щодо її заповнення».

Так, пунктом 8 Інструкції щодо заповнення форми звітності №10-ПОІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю» передбачено, що у рядку 03 відповідного звіту відображається кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, установленого статтею 19 Закону, повинні працювати на робочих місцях, створених роботодавцем.

У свою чергу пунктом 8 цієї ж Інструкції встановлено, що в рядку 02 відображається середньооблікова кількість штатних працівників за звітний рік, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, з розподілом за статтю, місцем проживання та віком.

Зі змісту поданого відповідачем Звіту вбачається, що станом на 2020 рік середньооблікова кількість працівників відповідача, яким встановлена інвалідність становить 3 осіб. При цьому з матеріалів, отриманих позивачем від ГУ ДПС у Львівській області слідує, що вказаний показник становить 2 осіб.

В обґрунтування своєї позиції та дотримання ним нормативу згідно зі статтею 19 Закону №875 представник відповідача вказує, що відповідачем працевлаштовано наступних осіб з інвалідністю:

1) ОСОБА_1 ;

2) ОСОБА_2 ;

3) ОСОБА_3 ;

4) ОСОБА_4 ;

Між тим, з цього приводу суд вказує, що відповідно до наказу №149-к від 21.11.2017 ОСОБА_2 відповідачем прийнято на роботу з 22.11.2017 до 31.12.2017. Водночас ОСОБА_1 згідно з наказом №80-к від 27.05.2000 працював у відповідача з 27.05.2000 до 27.07.2000. У свою чергу, наказом №24-к від 16.02.2002 ОСОБА_4 прийнято на роботу до ТзОВ «Фірмі Т.С.Б.» строком на один місяць з 16.02.2002 до 16.03.2002.

Таким чином, суд висновує, що долучені докази не підтверджують факт перебування названих осіб у трудових відносинах із відповідачем у звітний період, тобто протягом 2020 року.

Щодо ОСОБА_3 та підтвердження факту його працевлаштування відповідачем, а також періоду виконання ним трудової функції в штаті відповідача суд вказує наступне.

Наказом №81-к від 30.04.2019 ОСОБА_3 відповідачем прийнято на роботу з 03.05.2019 до 03.06.2019. Відтак, наведений наказ не підтверджує перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з відповідачем за період січень - грудень 2020 року.

Між тим, представник позивача звертає увагу на те, що відповідачем за ОСОБА_3 сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок або ЄСВ) у 2020 році. Натомість не відображення такої обставини пов`язана лише з технічними дефектами процедури звітності по сплаті ЄСВ.

З цього приводу суд вказує, що у матеріалах справи наявна копія уточнюючого звіту відповідача за 2 квартал 2020 року, за яким відповідач, будучи страхувальником ОСОБА_3 , сплачував за останнього у період з квітня по червень ЄСВ за ставкою 22%. Утім, суд вбачає за необхідне наголосити на наступному.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку врегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон №2464).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 названого Закону підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами як роботодавці є платниками єдиного внеску.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до податкового органу (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзац 5 частини 8 статті 9 Закону №2464).

Таким чином, звітним періодом для відповідача як платника єдиного внеску є календарний місяць.

Резюмуючи надання правової оцінки спірним правовідносин суд вказує наступне. Процедура, форма, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначалася Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України №435 від 14.04.2015 (далі - Порядок №435). При цьому, суд вважає, що до спірних правовідносин релевантна саме редакція Порядку №435 від 01.08.2018.

Відповідно до пункту 1 Розділу 3 названого Порядку страхувальники, крім зазначених у пунктах 5, 6 цього розділу, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з ФО - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у частині подання Звіту за таких осіб зобов`язані формувати та подавати до органів доходів і зборів звіт протягом 20 календарних днів, що настають за останнім днем звітного періоду. Звітним періодом є календарний місяць.

Із урахуванням викладеного суд висновує, що правове регулювання, яке було чинне на момент подання звітності відповідачем, фактично зобов`язувало його подавати таку звітність щомісячно. Тобто за умови ствердження, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем протягом усього 2020 року останній повинен мати підтвердження звітності по нарахуванні та сплаті ЄСВ за 2020 рік з розбивкою по місяцях. Водночас подані представником відповідача докази про працевлаштування ОСОБА_3 у штаті ТзОВ «Фірма Т.С.Б.» упродовж кількох місяців не спростовують висновків з приводу значення саме середньооблікового показника кількості осіб з інвалідністю, які працювали протягом місяця, та, як наслідок, не спростовують висновків позивача про недотримання позивачем нормативу по працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

Суд критично оцінює посилання представника відповідача на спроби подання уточнюючих звітів та відсутність вини відповідача в тому, що такі не були акцептовані контролюючими органами.

Так, Розділом 5 Порядку №435 у згаданій редакції закріплено алгоритм дій страхувальника щодо виправлення помилок у поданій раніше звітності.

Пунктом 1 вказаного Розділу встановлено, що у разі виявлення помилки у звіті до закінчення строку подання цього Звіту страхувальник повторно формує та подає звіт у повному обсязі до органу доходів і зборів за основним місцем обліку. Чинним вважається останній електронний або паперовий Звіт, поданий страхувальником до закінчення строків подання звітності, визначених цим Порядком, який пройшов всі контролі при завантаженні до Реєстру страхувальників та до Реєстру застрахованих осіб. Якщо страхувальником до закінчення строку подання Звіту подаються за поточний звітний період лише окремі таблиці Звіту із зазначенням типу форми "скасовуюча", "додаткова", цей Звіт не вважається Звітом і вважається таким, що не подавався.

Згідно з пунктом 2 Розділу 5 Порядку №435 у разі виявлення страхувальником у звіті після закінчення строку подання такого Звіту помилки в реквізитах (крім сум), що стосується страхувальника або застрахованої особи, подаються скасовуючі документи, тобто страхувальник повинен сформувати та подати Звіт за попередній період, який містить перелік таблиць Звіту, відповідну таблицю із зазначенням типу форми "скасовуюча" з відомостями, які були помилкові, на одну або декількох застрахованих осіб та відповідну таблицю із зазначенням типу форми "початкова" із зазначеними правильними відомостями на одну або декількох застрахованих осіб, при цьому таблиця 6 додатка 4 до цього Порядку має містити дані щодо кожної застрахованої особи окремо.

Звіт, сформований для виправлення помилок за попередні звітні періоди, не має містити таблиць 1-4 додатка 4 до цього Порядку. При цьому внесення змін до сум нарахованої заробітної плати або доходу та у зв`язку з цим до нарахованих сум єдиного внеску за звітний місяць при формуванні і поданні скасовуючих документів не допускається.

Якщо потрібно повністю скасувати відомості, зазначені в таблицях 5, 7 додатка 4 до цього Порядку, подаються тільки скасовуючі документи щодо виявлених недостовірних відомостей про застраховану особу.

Отже, внесення виправлень здійснюється шляхом подання нового звіту або скасовуючи документів. При цьому під останніми слід розуміти звіт страхувальника із зазначенням типу форми "скасовуюча", який є підставою для повного скасування інформації, що попередньо була подана до органів доходів і зборів у формі "початкова".

За наведених обставин суд критично оцінює подання відповідачем "уточнюючих" звітів з приводу сплати ЄСВ за ОСОБА_3 у належному розмірі.

Підсумовуючи викладене, суд вказує, що позивач правомірно виходив з того, що відповідачем не дотримано законодавчо встановлених вимог у сфері захисту прав осіб з інвалідністю в частині імперативно встановленого нормативу кількості осіб з інвалідністю, які підлягають працевлаштуванню. Доказів протилежного відповідачем не подано.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.02.2018 у справі П/811/693/17 про те, що закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - осіб з інвалідністю.

При цьому, Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.

З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі, спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми №3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31.05.2013 (Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02.05.2018 у справі № 804/8007/16.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" №5067 (далі - Закон України №5067) роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

На виконання пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України № 5067 наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31.05.2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)". В контексті прийнятого Закону України №5067 та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.

Суд звертає увагу на те, що періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, натомість передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). В такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 806/1368/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17, від 13.07.2020 у справі №804/4097/18.

Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 806/1368/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17.

Суд повторно зазначає, що суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Враховуючи викладене, суд вказує, що матеріали справи не містять доказів вжиття відповідачем заходів з метою дотримання нормативу передбаченого статтею 19 Закону №875.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Т.С.Б.» на користь Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарської санкції у розмірі 131911 грн.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до статі 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 КАС України суд

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Т.С.Б." , місцезнаходження: 82200, м.Трускавець, вул.Помірецька, 74 на користь Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів , місцезнаходження: 79005, м. Львів, пл. Маланюка, 6, адміністративно-господарські санкції у розмірі 131911 (сто тридцять одна тисяча дев`ятсот одинадцять)грн.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 18 листопада 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик