Справа № 640/30904/20
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 року м. Київ № 640/30904/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аблова Є.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 поновити та виплачувати пенсію державного службовця з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22 липня 2020 року №22/07, №23/07 та від 18 травня 2020 року №22/1-1249-20, починаючи з моменту звернення за поновленням пенсії;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві поновити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію державного службовця з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22 липня 2020 року №22/07, №23/07 та від 18 травня 2020 року №22/1-1249-20, починаючи з моменту звернення за поновленням пенсії;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в м. Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відмова відповідача поновити та виплачувати пенсію державного службовця з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22 липня 2020 року №22/07, №23/07 та від 18 травня 2020 року №22/1-1249-20, починаючи з моменту звернення за поновленням пенсії є протиправною. Так, позивач вказує, що отримав право на пенсію державного службовця відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва № 754/9347/17 від 28.07.2017 року, проте з липня 2017 року відповідач припинив виплату пенсії і не сплачував її до липня 2020 року. Тільки після звільнення позивача 20.07.2020 року відповідач поновив виплату пенсії державного службовця у розмірі 8921,05грн., яка була обрахована із заробітної плати позивача за 2017 рік. Водночас, з 2017 року по 2020 рік заробітна плата державного службовця неодноразово збільшувалася за постановами КМУ і на момент звільнення позивача 20.07.2020 року складала 24 600 грн. На думку позивача, обставини справи свідчать, що при поновленні виплати пенсії державного службовця позивачу, виплата якої була припинена відповідачем на 3 роки (з липня 2017 по липень 2020) фактично відбулось нове призначення пенсії державного службовця, яке передбачено п. 12 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, з урахуванням розміру заробітної плати на день звільнення позивача з посади державного службовця.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 грудня 2021 року відкрито провадження у справі № 640/30904/20 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі (у письмовому провадженні).

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

03.02.2021 через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва представником відповідача подано до суду відзив, в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що пенсія позивача поновлена з 22.07.2020, а підстави для її перерахунку відсутні. Крім того, відповідач вказує, що довідки №22/07, №23/07 від 22.07.2020 та № 22/1-1249-20 від 18.05.2020 одержані з порушенням чинного законодавства, що свідчить про неможливість їх використання як доказу у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав право на пенсію державного службовця відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва № 754/9347/17 від 28.07.2017 року.

Разом з тим, за доводами відповідача, позивачу з 01.07.2018 по 21.07.2020 виплачувалася пенсія за віком в частині Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивач працював на посаді державної служби.

15.07.2020 позивач звернувся до відповідача з заявою про здійснення перерахунку пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

22.07.2020 позивачем подано заяву про поновлення пенсії в частині призначеної пенсії за віком, як державного службовця відповідно до Закону України «Про Державну службу».

Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві з 22.07.2020 року поновлено розмір пенсії позивача в частині Закону України «Про державну службу».

Листом від 31.07.2020 вих.№2600-0303-8/105940 відповідач повідомив позивача про відмову у здійсненні перерахунку пенсії.

Позивач, вважаючи відмову відповідача у поновленні та виплаті пенсії державного службовця з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22 липня 2020 року №22/07, №23/07 та від 18 травня 2020 року №22/1-1249-20 протиправною та такою, що порушує його права щодо пенсійного забезпечення у встановленому законом порядку та розмірі, звернувся до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01.05.2016 р. набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VІII, згідно пункту 2 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993р. № 3723-XII, окрім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII мають право особи, які на день набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VІII: - мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України;-займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України.

Відтак, Законом № 889-VIII визначена окрема категорія осіб, які згідно п. 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення», як державні службовці, що на день набрання чинності Законом № 889-VIII займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993р. № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Суд також зауважує, що ст. 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року передбачено види оплати праці, що враховуються при обчисленні пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 цього Закону до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Крім того, ст. 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено виплати (доходи), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. Так, зокрема до такого доходу (заробітної плати) враховуються: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.

За змістом наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Аналізуючи положення статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суд дійшов висновку, що суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, включаються до складу заробітної плати державного службовця та враховуються при обчисленні розміру його пенсії.

Аналогічну правову позицію з приводу необхідності включення виплат, з яких було сплачено страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до сум заробітної плати з якої обраховується пенсія висловив Верховний суд України у постановах від 20.02.2012 року по справі № 21-430а11, від 28.05.2013 року по справі № 21-97а13, від 03.06.2014 року по справі № 21-134а14.

У постанові від 03.06.2014 року (справа № 21-134а14) Верховний Суд України звернув увагу, що перевага у таких випадках має надаватись не положенням законів України «Про державну службу» та «Про оплату праці», які щодо спірних відносин є загальними, а спеціальним нормам, що визначають виплати (доходи) для обчислення пенсії, за наведених обставин - стаття 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та стаття 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Призначення пенсії державного службовця визначається порядком який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 р. № 622.

Згідно з п. 4 Порядку №622 пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. При цьому: посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років враховуються в розмірах, установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою займаною посадою державної служби (або прирівняною до неї у разі відсутності у державному органі відповідних посад державної служби); розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв починаючи з 1 травня 2016 року. Середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми цих виплат на 60. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні; у разі коли в осіб, зазначених в пункті 2 цього Порядку, станом на дату звернення немає 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією починаючи з 1 травня 2016 р., середньомісячна сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат за наявні місяці роботи починаючи з 1 травня 2016 р. на кількість таких місяців. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні. При цьому для державних службовців, які звернулися за призначенням пенсії у травні 2016 р., а також для осіб, які не працювали починаючи з 1 травня 2016 р. на посадах державної служби, сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається з розрахунку таких виплат за травень 2016 р. як за повний місяць; матеріальна допомога та виплати, які нараховуються за період, що перевищує календарний місяць, враховуються в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді.

За бажанням осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, і які на момент виходу на пенсію не перебувають на державній службі, розмір зазначених в абзацах третьому - п`ятому цього пункту виплат визначається в середніх розмірах відносно визначених законодавством таких виплат за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, але не раніше травня 2016 р., за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі.

Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що позивач має стаж державної служби більше ніж 20 років і на момент виходу на пенсію 22.07.2020 року не займала посаду державної служби.

Відтак, з урахуванням вищезазначеного, судом встановлено, що позивач має право на обрахунок пенсії відповідно до довідок від 18.05.2020 року № 22/1-1349-20 та довідки від 22.07.2020 року № 22/07.

Разом з тим, доводи відповідача щодо того, що вказані довідки отримані з порушенням приписів чинного законодавства не підтверджені належним чином.

Суд зауважує, що право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, у тому числі Законом України «Про державну службу», є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

З урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо того, що відмова відповідача виплачувати пенсію державного службовця з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22 липня 2020 року №22/07, №23/07 та від 18 травня 2020 року №22/1-1249-20 починаючи з моменту звернення за поновленням пенсії є протиправною. Відтак, суд вбачає наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві виплачувати ОСОБА_1 пенсію державного службовця з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22 липня 2020 року №22/07, №23/07 та від 18 травня 2020 року №22/1-1249-20, починаючи з моменту звернення за поновленням пенсії;

Суд також враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 08.12.2014 в справі №21-540а14, відповідно до якої при поверненні до раніше призначеної пенсії фактично відбувається її нове призначення.

Крім того, суд зважає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (рішення у справі «Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»). «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Відтак, у даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання пенсії, передбачені чинними нормами законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином, на них поширюється режим «існуючого майна».

Водночас, суд зазначає, що позовні вимоги про визнання поправною відмову відповідача у поновленні пенсії позивача та зобов`язання поновити пенсію державного службовця не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до обставин даної справи пенсія позивача поновлена. Так, 22.07.2020 позивачем подано заяву про поновлення пенсії в частині призначеної пенсії за віком, як державного службовця відповідно до Закону України «Про Державну служб)». Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві з 22.07.2020 року поновлено розмір пенсії повивача.

Відтак, суд не вбачає наявність правових підстав для повторного поновлення пенсії позивача.

Тому прохальна частина позивача в частині зобов`язання здійснити поновлення пенсії суперечить обставинам пенсійної справи та відсутні підстави для повторного поновлення пенсії.

Щодо позовних вимог про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в м. Києві на користь позивача моральної шкоду у розмірі 10 000, 00 грн. суд зазначає наступне.

За змістом ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування …».

Згідно з ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У той же час, як зазначено у вказаній Постанові, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Зі змісту наведених норми випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 року у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 року у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 року у справі № 9901/377/18.

Крім того, суд зазначає, що така моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Таким чином, аналізуючи зміст позовної заяви та досліджуючи матеріали справи, суд зазначає, що в обґрунтування вимоги про стягнення моральної шкоди, позивачем не надано жодних доказів та розрахунків сум, що б свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди у розмірі, в якому останній просить стягнути з відповідача, а також завданням йому шкоди у вигляді заподіяння моральних чи фізичних страждань, з огляду на що позовна вимога щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., задоволенню не підлягає.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вищевказаного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 134, 139, 192, 241-246, 255 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно - Кудрявська, 16, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 виплачувати пенсію державного службовця з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22 липня 2020 року №22/07, №23/07 та від 18 травня 2020 року №22/1-1249-20, починаючи з моменту звернення за поновленням пенсії - 22.07.2020.

3. Зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві виплачувати ОСОБА_1 пенсію державного службовця з урахуванням довідок про складові заробітної плати від 22 липня 2020 року №22/07, №23/07 та від 18 травня 2020 року №22/1-1249-20, починаючи з моменту звернення за поновленням пенсії - 22.07.2020.

4. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.В. Аблов