Справа № 640/24491/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року м. Київ № 640/24491/20

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі судді Вєкуа Н.Г, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомАкціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»
доПечерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
провизнання протиправною та скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ) (далі - позивач, АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01011, м. Київ, вул. Різницька, 11-Б) (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчука М.В. від 29.09.2020 у виконавчому проваджені №62878133 про накладення на позивача штрафу в розмірі 10200,00 грн., за невиконання вимоги державного виконавця від 28.08.2020.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постанова про накладення штрафу від 29.09.2020 є протиправною, оскільки виконання рішення Печерського районного суду від 03.08.2020 у справі №757/22382/19-ц в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника голови правління Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» належить до повноважень Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, а відтак у вказаній частині позивач не є боржником у виконавчому провадженні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито спрощене позовне провадження у справі, без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідачем відзив на адміністративний позов не подано, та не надано копії матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, встановив наступне.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2020 у справі №757/22382/19-ц позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (03150, м. Київ, вул. Саксаганського, б.1, ) та Міністерства аграрної політики та продовольства України (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 24, ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задоволено частково. Скасовано наказ Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про припинення повноважень ОСОБА_1 від 22.03.2019 №177-К. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника голови правління Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 22.03.2019. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі. Стягнуто з Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за посадою заступника голови правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», а саме з 14.07.2015 по 03.07.2020 у розмірі 2 323 360,52 гривень, без урахування податків і збрів та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 - 500,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі - 84,08 гривень. Стягнуто з Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», на користь держави суму судового збору в розмірі 940,00 гривень.

На виконання вищезазначеного рішення 03.08.2020 Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №757/22382/19-ц.

Вищезазначений виконавчий лист пред`явлено до виконання, з огляду на що 26.08.2020 відкрито виконавче провадження №62878133 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника голови правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 22.03.2019.

Так, 28.08.2020 державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 62878133 винесено вимогу в якій просив надати до канцелярії відділу підтверджуючі документи щодо виконання постанови від 28.08.2020р. про відкриття виконавчого провадження про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника голови правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 22.03.2019.

У відповідь на вказану вимогу державного виконавця позивачем направлено лист від 04.09.2020 №130-2-19/3402 «Щодо постанови від 26.08.2020 ВП №62878133 та вимоги від 28.08.2020 №31714/6», в якому зазначено, що останній не є суб`єктом на якого покладений обов`язок з виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2020 у справі № 757/22382/19-ц в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника голови правління АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 22.03.2019, оскільки такий обов`язок покладений на Мінекономрозитку.

Однак, 29.09.2020 державним виконавцем в межах виконавчого провадження №62878133 винесено постанову про накладення штрафу на позивача за невиконання рішення суду в розмірі 10200,00 грн., боржником в постанові вказано АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», а стягувачем ОСОБА_1 .

Позивач вважаючи постанову про накладення штрафу від 29.09.2020 прийняту в межах виконавчого провадження №62878133 протиправною, звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 3 Закону № 1404-VIII до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону віднесено виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;.

Статтею 18 Закону № 1404-VІІІ передбачено обов`язки і права виконавців.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 5, 6 Закону № 1404-VІІ, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону № 1404-VІІ, сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Відповідно до ч. 5, 6 Закону № 1404-VІІ, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 статті 75 Закону № 1404-VІІ визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З аналізу вказаних норм вбачається, що Законом № 1404-VІІІ встановлено відповідальність боржника за невиконання судового рішення. Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником рішення суду, з приводу якого здійснюються заходи на його виконання, без поважних причин.

При цьому, статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім того, згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (п. 40 Рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції») право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 15.03.2001 у справі «Піалопулос та інші проти Греції», якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Згідно з п. 66 Рішення Європейського Суду у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Також в Рішенні від 29.06.2004 у справі «Войтенко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися.

Отже, суд приходить до висновку, що невиконання боржником судового рішення, що набрало законної сили, може свідчити про порушення права особи, гарантованих пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Водночас, судом з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвалою Київського апеляційного суду від 20.01.2021 у справі № 757/22382/19-ц апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2020- скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», Міністерства аграрної політики та продовольства України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку у зв`язку із вимушеним прогулом та стягнення моральної шкоди - закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи віднесено законом до юрисдикції господарського суду.

При цьому, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VІІ, виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Одночасно, судом з Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що виконавче провадження № 62878133 завершено.

Отже, наразі рішення суду на підставі якого видано виконавчий лист від 03.08.2020 №757/22382/19-ц та відкрито виконавче провадження №62878133 і в подальшому винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу скасовано.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що накладення штрафу за невиконання рішення суду, яке наразі скасовано є належною та достатньою підставою для скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу за його невиконання, оскільки фактично законність рішення суду на підставі якого ОСОБА_1 підлягав поновленню на роботі на посаді заступника голови правління Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 22.03.2019 не підтверджена.

Водночас, доводи позивача покладені в основу адміністративного позову не приймаються судом до уваги, оскільки вони здебільшого стосуються визначення порядку та способу виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника голови правління Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 22.03.2019 (а саме в частині визначення уповноваженого суб`єкта з виконання рішення у вказаній частині), яке, як встановлено вище, скасовано судом апеляційної інстанції із закриттям провадження у справі.

Так само, не приймаються до уваги посилання позивача на невірне зазначення стягувача в постанові про відкриття виконавчого провадження, а відтак наявність підстав для повернення виконавчого листа стягувачу та посилання на протиправну бездіяльність державного виконавця щодо зупинення виконавчого провадження, оскільки вказані рішення, дії чи бездіяльність позивачем не є предметом розгляду в цій справі та позивачем не оскаржуються.

Таким чином, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ) задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчука М.В. від 29.09.2020 у виконавчому проваджені №62878133 про накладення на позивача штрафу в розмірі 10200,00 грн., за невиконання вимоги державного виконавця від 28.08.2020.

Стягнути на користь Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ) понесені ним судові витрати у розмірі 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят грн.) за рахунок бюджетних асигнувань Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01011, м. Київ, вул. Різницька, 11-Б, ).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.Г. Вєкуа