Справа № 120/5108/21-а
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/5108/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук Максим Петрович

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

18 листопада 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І.Пирогова на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І.Пирогова про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вінницького національного медичного університету ім. М.І.Пирогова про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що звернувшись до розпорядника інформації із запитом про надання інформації від 09.04.2021 року. Навчальним закладом відмовлено у наданні такого, оскільки запитувана інформація не є публічною відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Також за результатами розгляду справи позивач просив вирішити питання про відшкодування йому витрат на сплату судового збору в розмірі 908 грн. та витрат на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 3000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що університет є бюджетною установою, що фінансується з державного бюджету. Тому застосовуючи приписи п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", останній є розпорядником публічної, як юридична особа, що фінансується з державного бюджету, а відтак надає інформацію, яка стосується використання бюджетних коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без змін з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними в справі матеріалами, 09.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького національного медичного університету ім. Пирогова, як розпорядника інформації, в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації", із запитом про надання інформації, у якому просив надати інформацію про наступне:

- засвідчену копію розпорядчого документа ректора ВНМУ ім. М.І. Пирогова (керівника установи), яким визначений порядок використання печатки стоматологічного факультету ВНМУ ім. М.І. Пирогова (за наявності);

- перелік посадових осіб (співробітників) стоматологічного факультету, які мали безпосередній доступ до печатки стоматологічного факультету в період часу з 01.09.2017 року по 01.07.2020 року, а також 01.09.2020 року по 01.04.2021 року;

- перелік посадових осіб (співробітників) стоматологічного факультету, підписи яких скріплювались печаткою стоматологічного факультету у період часу з 01.09.2017 року по 01.07.2020 року, а також з 01.09.2020 року по 01.04.2021 року.

Листом від 24.04.2021 року № 01/10-796 відповідач відмовив у задоволенні запиту позивача у відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до публічної інформації", оскільки запитувана інформація не є публічною інформацією у відповідності до зазначеного Закону.

Разом із тим, на думку позивача, ненадання відповідачем відповіді на запит суперечить вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Наведені вище обставини слугували підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що відповідач є розпорядником інформації, тому зобов`язаний не лише оприлюднювати публічну інформацію на офіційному веб-сайті вищого навчального закладу, проте й надавати таку інформацію за запитами на інформацію.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, з урахуванням доводів наведених у апеляційних скаргах зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Правовідносини, які складаються у сфері розгляду звернень суб`єктів стосовно отримання публічної інформації, врегульовані Конституцією України та відповідними спеціальними законами, а саме Законом України "Про інформацію" від 02.10.1996 № 2657-XII (далі - Закон №2657-XII) та Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

У свою чергу порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом №2939-VI.

Статтею 1 Закону №2939-VI, визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 3 Закону №2939-VI, передбачено право на доступ до публічної інформації, яке гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з положеннями статті 5 Закону №2939-VI визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Системний аналіз положенб статей 1, 3, 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" дозволяє дійти висновку, що запит на інформацію є одним із видів забезпечення доступу до публічної інформації.

Згідно із статтею 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Статтею 19 Закону №2939-VI, визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Приписами статті 21 Закону України "Про доступ до публічної інформації" регламентовано, що інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно. При наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.

Відповідно до положень статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Отже, положеннями ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", передбачені виключні підстави для відмови запитувачу в задоволенні його запиту на інформацію.

Водночас, як встановлено з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у наданні запитуваної інформації слугувало те, що запитувана інформація не є публічною інформацією у відповідності до Закону України "Про доступ до публічної інформації"

Так, згідно з положеннями статті 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» одним із принципів забезпечення доступу до публічної інформації є принцип прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень, вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом (п. 1,2 частини першої цієї статті).

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності вимог, визначених пп. 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Забезпечення доступу до публічної інформації здійснюється двома способами: систематичного та оперативного оприлюднення інформації, і надання інформації за запитами на інформацію. Спосіб забезпечення доступу до публічної інформації залежить, у тому числі, від виду (характеру, суті) такої інформації. За положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації» кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.

Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність передбачених частиною другою статті 6 згаданого Закону підстав обмеження у доступі.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених указаною правовою нормою, означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічну позицію наведено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18 (провадження № 11-840заі18), 14 травня 2020 року у справі № 9901/589/19 (провадження № 11-72заі20).

Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 17 лютого 2015 року у справі «Гусева проти Болгарії» (Guseva v. Bulgaria), заява № 6987/07, пункти 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі «Гіллберг проти Швеції» (Gillberg v. Sweden), заява № 41723/06, пункт 93).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

За усталеною практикою ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції втручання у права заявника становитиме порушення Конвенції, якщо не відповідатиме вимогам пункту 2 статті 10. Тому варто визначити, чи було це втручання «передбачене законом», чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей, визначених у цьому пункті, та чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення цих цілей (див. рішення ЄСПЛ від 26 травня 2009 року у справі «Кенеді проти Угорщини», заява № 31475/05, пункт 43).

Як зазначалось вище статтею 6 Закону № 2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону.

Ці вимоги є «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. Доступ до інформації може бути обмежено за умови додержання сукупності всіх трьох підстав.

Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Положення частини другої статті 6 Закону передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженим лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту».

Отже, обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Колегія суддів звертає увагу, що відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник інформації у відповіді на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №806/1959/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №9901/249/19.

Обмеження доступу до конкретної інформації допускається у разі, якщо за визначенням вона є конфіденційною або таємною або для службового користування та за умови застосування сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 Закону №2939-VI.

Водночас, як слідує зі змісту спірної відмови у ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відсутні підстави, відповідно до яких відповідач взагалі не надав запитуваної інформації на запит позивача.

При цьому, апелянт не наводять доводів в розумінні норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», щодо неможливості її надання на запит позивача.

Колегія суддів також звертає увагу щодо непврахуванння відповідачем положень п. 3 ст. 22 України "Про доступ до публічної інформації", у якій зазначено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Враховуючи встановлені вище обставини, та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо протиправності дії відповідача щодо ненадання відповіді на запит на інформацію та ненадання запитуваної публічної інформації.

Так, згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень.

Позивач є фізичною особою, а отже є суб`єктом запиту - запитувачем інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про вищу освіту", безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник - ректор.

Частиною 2 статті 32 Закону України "Про вищу освіту" передбачено перелік владних управлінських функцій, що виконуються ректором.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про вищу освіту" ректор вищого навчального закладу "Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова" є його безпосереднім керівником, наділеним управлінськими повноваженнями щодо організації діяльності такого навчального закладу, а запит позивача від 09.04.2021 року про надання публічної інформації безпосередньо стосується інформації, пов`язаної із здійсненням ректором своїх повноважень, тому саме відповідач відповідно до пункту 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" є розпорядником вищезазначеної інформації.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки відповідач є розпорядником інформації, то зобов`язаний не лише оприлюднювати публічну інформацію на офіційному веб-сайті вищого навчального закладу, проте й надавати таку інформацію за запитами на інформацію, а тому колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, у відповідності до поданих документів, 03.05.2021 року між позивачем - ОСОБА_1 та адвокатом Якименком О.О. укладено Договір про надання правової допомоги № 95. За умовами цього договору (пункти 1.1, 2.1) адвокат приймає на себе доручення Клієнта надавати останньому та в його інтересах оплатну правову допомогу, на умовах, визначених цим Договором, а саме складання позовної заяви про оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника публічної інформації, у частині доступу до публічної інформації, у зв`язку із ненаданням інформації на запит № 95 від 09.04.2021 року Вінницьким національним державним університетом ім. М.І. Пирогова.

Вартість правової допомоги (гонорар) за цим договором зазначається в акті приймання-передачі наданих послуг, а вартість однієї години часу витраченого на надання послуг становить 3000 грн.

Згідно з положеннями частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як встановлено з акта приймання-передачі наданих послуг від 18.05.2021 відповідно до Договору про надання правової допомоги, а також детального опису робіт (наданих послуг) надано позивачеві такі юридичні послуги: складання позовної заяви про оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника публічної інформації, у частині доступу до публічної інформації, у зв`язку із ненаданням інформації на запит № 95 від 03.05.2021 року; складність справи незначна; затрачено 0,5 години часу; вартість 1 години часу витраченої на надання послуг становить 6000 грн. Таким чином, загальна вартість наданих послуг відповідно до Договору становить 3000 грн. та розраховувалось наступним чином: 6000 (грн.) х 0,5 (год.) = 3000 грн. Разом з тим, згідно п. 2.1 договору вартість правової допомоги за цим договором становить 3000 грн.

Доказом понесення витрат позивача на правничу допомогу є квитанція від 18.05.2021 року № 95 на виконання умов Договору від 03.05.2021 року № 95 позивач сплатив гонорар у розмірі 3000 грн., тобто витрати пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В контексті зазначеного апеляційний суд погоджується з доводами суду першої інстанції, що розмір понесених витрат на правничу допомогу в сумі 3000 грн. не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а тому, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 1000 грн., що відповідає вимогам розумності та співмірності.

Відповідно до положень статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Вінницького національного медичного університету ім. М.І.Пирогова залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сапальова Т.В.