Справа № 755/12875/16-ц
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

при секретарі Хмарській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві (далі по тексту - відповідач) в якому просив відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, а саме: путівка за 2015 рік.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року в задоволенні значеного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі, зокрема, неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання (п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.03.1984 року ОСОБА_1 , при будівництві «Водогрязелечебницы», за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок нещасного випадку (падіння з висоти), отримав трудове каліцтво, про що був складений відповідний акт №1 про нещасний випадок на виробництві від 12.03.1984 року.

Згідно довідки серії ВТЕ-20 № 033365, виданої лікарсько-трудовою експертною комісією, ОСОБА_1 , була встановлена інвалідність І групи безстроково із втратою професійної працездатності.

Відповідно до довідки про результати виявлення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потребі в додаткових видах допомоги, складеної 31.07.2001 спеціалізованою травматологічною медико-соціальною експертною комісією внаслідок проведеного огляду, ОСОБА_1 потребує санаторно-курортного лікування. Вказані відомості також підтверджуються медичним висновком № 679/15 від 29.03.2002.

Позивачем, у якості доказу, надано суду копію рахунку на оплату № УС00-000471 від 30.05.2016 року, постачальник послуги ГАУ РК «Специализированный спинальный санаторий им. Академика Н.Н. Бурденко », ИНН , 296500, Крым Респ., Саки г., Курортная ул., дом № 10, на суму 229 050,00 рублів.

18.04.2015 року позивачем направлено на адресу ПАТ трест «Київміськбуд-6» заяву щодо надання, придбання та оплати вартості путівки у спеціалізованому спинальному санаторії для лікування у 2015 році.

Листом № 04/58 від 21.04.2015 року ПАТ трест «Київміськбуд-6» позивачу надано відповідь, що всіма питаннями забезпечення позивача, як постраждалого на виробництві, соціальними послугами, в т.ч. і санаторно-курортним лікуванням, займається Фонд соціального страхування від нещасних випадків. У зв`язку з цим позивачу було рекомендовано звертатися саме до Фонду з питаннями, які стосуються його санаторно-курортного лікування.

У свою чергу, листом від 19.10.2016 року № Д-119/15-123 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що з 01.12.2004 року страхові виплати та витрати на медико-соціальну допомогу позивачу припинені на підставі його відмови отримувати страхові виплати від Фонду (лист від 13.12.2004 року).

Серед іншого, Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України прийнято постанову від 10.12.2004 року № 09/592-3м, якою ОСОБА_1 припинено страхову виплату та надання соціальних послуг, у зв`язку з відмовою отримувати кошти від Фонду та закриття рахунку в банку.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача, яка виразилась у нездійснені компенсації вартості путівки на санаторно-курортне лікування ОСОБА_1 за 2015 рік, позивач звернувся із відповідним позовом до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що підставою для отримання соціальних виплат, а також для здійснення фінансування витрат на санаторно-курортне лікування є заява, яка подається потерпілою особою. Натомість, матеріалами цієї справи підтверджується тільки факт волевиявлення ОСОБА_1 щодо припинення соціальних виплат, в той час як інші заяви, зокрема, про надання путівки на санаторно-курортне лікування, позивачем не подавались.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Фонд фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров`я застрахованого.

Витрати на ліки, лікування, протезування (крім протезів з дорогоцінних металів), придбання санаторно-курортних путівок, предметів догляду за потерпілим визначаються на підставі виданих лікарями рецептів, санаторно-курортних карток, довідок або рахунків про їх вартість.

Згідно ч. 4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам І групи щорічно безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсує Фонд у розмірі, встановленому правлінням Фонду.

Потерпілому, який став інвалідом, компенсуються також витрати на проїзд до місця лікування і назад. Особі, яка супроводжує потерпілого до місця лікування і назад (крім санаторно-курортного лікування), Фонд компенсує за наявності підтверджуючих документів (оригіналів) витрати на проїзд і житло за розмірами згідно із законодавством про службові відрядження. Особу, яка супроводжує на санаторно-курортне лікування інваліда, якому за висновком МСЕК або індивідуальною програмою реабілітації інваліда визначено потребу в супроводі, Фонд забезпечує путівкою без лікування (лише проживання та харчування) або компенсує такі витрати у разі самостійного придбання путівки.

Механізм забезпечення виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та її управліннями в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділеннями в районах та містах обласного значення потерпілих, які стали інвалідами, унаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, санаторно-курортним лікуванням регламентується Положенням про забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання санаторно-курортним лікуванням, затвердженим постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 31.10.2007 № 49 (далі - Положення № 49).

Відповідно до п. 1.2 Положення № 49 санаторно-курортне лікування потерпілих здійснюється на території України в профільних санаторно-курортних закладах, де є відповідна лікувально-діагностична база, з урахуванням наявності природних лікувальних ресурсів, спеціального обладнання та приладів для лікування відповідних категорій хворих, за пред`явленням путівки на санаторно-курортне лікування та санаторно-курортної карти форми № 0-72/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 27 грудня 1999 року № 302 «Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в поліклініках (амбулаторіях)».

За приписами п. 2.1 Положення № 49 фінансування витрат на санаторно-курортне лікування потерпілих здійснюється виконавчою дирекцією Фонду, робочими органами виконавчої дирекції Фонду в межах передбачених коштів на ці цілі відповідно до потреби шляхом безготівкового перерахування коштів санаторно-курортним закладам, з якими укладено договори.

Відповідно до п. 2.2 Положення № 49 підставою для забезпечення потерпілих санаторно-курортним лікуванням є документи, зазначені в пункті 2.5 цього Положення, та висновок медико-соціальної експертної комісії, індивідуальна програма реабілітації інваліда (у разі наявності).

Відповідно до висновку МСЕК потерпілі забезпечуються санаторно-курортним лікуванням за прямими наслідками виробничої травми чи професійного захворювання.

Відповідно до п. 2.5 Положення № 49 для взяття на облік для санаторно-курортного лікування потерпілі (або уповноважені ними особи) подають до робочих органів такі документи:

- заяву за встановленою формою (додаток 1);

- висновок МСЕК про потребу потерпілого в санаторно-курортному лікуванні; медичну довідку лікувальної установи за формою № 070/о;

- індивідуальну програму реабілітації (у разі наявності).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Інструкції про порядок передачі виконавчій дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України документів, що підтверджують право застрахованого або членів його сім`ї на страхову виплату, затвердженої постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 20.04.2001 № 10, особова справа потерпілого ОСОБА_1 була прийнята Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві від ВАТ «Трест Київміськбуд-6», згідно акту прийому-передачі № 10/184 від 08.06.2004 року.

Постановою Управління № 10/476 від 10.06.2004 року потерпілому ОСОБА_1 було продовжено виплату щомісячних страхових виплат та надання медико-соціальної допомоги. Страхові виплати в повному обсязі проводились з моменту призначення по листопад 2004 року включно на рахунок потерпілого, що був повідомлений документально при передачі справи, та на який попередньо проводило виплати саме підприємство.

30.11.2004 року Московським відділенням Ощадбанку № 5398/442 було повернуто кошти нараховані Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві за жовтень та листопад місяць з припискою "у зв`язку з закриттям особового рахунку».

На підставі зазначених дій, відповідач виніс постанову про припинення страхових виплат № 09/592-3м від 10.12.2004 року, після чого звернувсь до позивача з проханням надати пояснення.

На вказане звернення, позивачем складено та направлено на адресу відповідача лист від 13.12.2004 року, в якому повідомлялось про відмову отримувати будь-які кошти від Фонду.

У зв`язку з фізичною неможливістю надавати зазначені кошти та відсутністю в Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві права зобов`язати потерпілого їх отримувати, відповідачем було винесено Постанову № 09/592 від 20.12.2004 року, якою додатково припинялось надання соціальної допомоги з вичерпним переліком послуг, що припиняються, який включав у себе витрати на санаторно-курортне лікування позивача та оплату вартості проїзду до місця призначення в тому числі.

Відповідно до вищезазначених правових норм, законодавцем передбачено певний алгоритм дій, за умови виконання яких, ОСОБА_1 , який є інвалідом І групи, мав право та можливість отримати безоплатно путівку на санаторно-курортне лікування та оплату вартості проїзду до місця призначення в тому числі, або компенсацію витрат.

Разом з тим, для здійснення фінансування витрат на санаторно-курортне лікування позивача з боку відповідача, позивачем ОСОБА_1 мала бути подана відповідна заява, за результатами подання якої позивача мали б взяти на облік та розглянути питання про надання фінансування на санаторне-курортне лікування його як потерпілого від нещасного випадку на виробництві.

У той же час, як вбачається з матеріалів справи, соціальні виплати позивачу були припинені на підставі його власної заяви, при цьому, будь-яких інших заяв про надання виплат на санаторне-курортне лікування, ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві подано не було.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що ОСОБА_1 не скористався наданим йому на законодавчому рівні правом отримання санаторне-курортного лікування, як потерпілого від нещасного випадку на виробництві. Зазначені обставини виключають обов`язок відповідача відшкодовувати шкоду, завдану каліцтвом - путівку за 2015 рік, що в даному випадку є предметом спору.

Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що постанови про припинення страхової виплати та соціальних послуг від 20.12.2004 року № 09/592, від 10.12.2004 року № 09/592-3м оскаржуються у судовому порядку, а заява ОСОБА_1 від 13.12.2004 року визнається такою, що подана внаслідок обману зі сторони Фонду, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, у провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебувала справа № 640/19132/19, у якій 24.11.2020 року винесено рішення, яким позовні вимоги в частині визнання нечинними постанов Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві про припинення страхової виплати та соціальних послуг від 20.12.2004 № 09/592, від 10.12.2004 № 09/592-3м залишено без розгляду, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2021 у справі № 640/19132/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2020 - без змін.

З огляду на зазначене, факт подачі заяви ОСОБА_1 від 13.12.2004 роу про припинення соціальних виплат підтверджується, а постанови Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві про припинення страхової виплати та соціальних послуг від 20.12.2004 № 09/592, від 10.12.2004 № 09/592-3м є законними.

Отже, у даному випадку, обов`язковою підставою для отримання соціальних виплат, а також для здійснення фінансування витрат на санаторно-курортне лікування є відповідна заява, яка подається потерпілою особою.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріалами справи підтверджується тільки факт волевиявлення ОСОБА_1 щодо припинення соціальних виплат, в той час як інші заяви, зокрема, про надання путівки на санаторно-курортне лікування, останнім не подавались.

Щодо посилань скаржника в апеляційній скарзі на рішення Великої Палати Верховного Суду по справі № 761/21898/16-ц від 05.05.2020 року, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, під час перегляду вказаної справи за позовом ОСОБА_1 , касаційною інстанцією зазначено, Фонд соціального страхування України фінансує витрати на медичну та соціальну допомогу, у тому числі на додаткове харчування, придбання ліків, спеціальний медичний, постійний сторонній догляд, побутове обслуговування, протезування, медичну реабілітацію, санаторно-курортне лікування, придбання спеціальних засобів пересування тощо, якщо потребу в них визначено висновками МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (у разі її складення). Фонд організовує цілеспрямоване та ефективне лікування потерпілого у власних спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах або на договірній основі в інших лікувально-профілактичних закладах з метою якнайшвидшого відновлення здоров`я застрахованого (частина третя статті 42 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції) (пункт 56 рішення).

Відповідно до пункт 62 рішення Великої Палати Верховного Суду по справі № 761/21898/16-ц від 05.05.2020 року, Судом встановлено, що з огляду на зміст частини першої статті 38 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній на час припинення страхових виплат позивачеві, Велика Палата Верховного Суду виснує, що відмова позивача від соціальних виплат та закриття ним банківського рахунка не могли бути підставою для припинення виплати позивачу присуджених страхових виплат на ліки та підгузки і не звільняли відповідача від обов`язку проводити перерахунок цих сум, відповідно до вимог статті 28 Закону № 1105-XIV.

Отже, у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Фонд соціального страхування України не мав права припинення виплату ОСОБА_1 присуджених страхових виплат на ліки та підгузки.

Разом з тим, помилковими є посилання ОСОБА_1 на висновки викладені в рішенні Великої Палати Верховного Суду по справі № 761/21898/16-ц від 05.05.2020 року, оскільки поняття обов`язкової виплати присуджених страхових виплат на ліки та підгузки потерпілому ОСОБА_1 та здійснення фінансування витрат на санаторно-курортне лікування останнього з боку відповідача, яке здійснюється тільки на підставі відповідної заяви, не є тотожними поняттями.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання скаржника ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, про те, що останній був звільнений від подачі відповідної заяви для отримання путівки для санаторно-курортного лікування у 2015 року, або компенсації витрат.

З огляду на відсутність незаконних дій з боку відповідача та відповідно відмову в задоволенні позовних вимог позивача, заявлені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, також не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 18.11.2021 року