Справа № 813/3849/15
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 813/3849/15 пров. № А/857/15927/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя у І інстанції Брильовський Р.М.,

час ухвалення судового рішення 12 год 45 хв,

місце ухвалення судового рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 08 липня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Червонограді Львівської області Головного управління Міндоходів у Львівській області (далі - ДПІ у м. Червонограді):

№ від 13 березня 2015 року, яким йому зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на 58058,00 грн та визначено розмір штрафних (фінансових) санкцій (штраф) у сумі 29029,00 грн;

№ від 13 березня 2015 року про зменшення від`ємного значення суми ПДВ у розмірі 54236,00 грн;

№ 2 від 29 травня 2015 року про зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 58058,00 грн та застосування штрафних (фінансових) санкції на суму 14514,50грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року, позов ФОП ОСОБА_1 було задоволено. Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2020 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 813/3849/15 позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що податковим органом у ході судового розгляду не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами правомірності висновків, що лягли у основу оспорюваних позивачем ППР. Тому такі рішення контролюючого органу слід вважати протиправними, що підлягають скасуванню у судовому порядку.

У апеляційній скарзі правонаступник ДПІ у м. Червонограді - Головне управління ДПС у Львівській області (далі - ГУ ДПС) - просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що ДПІ у м. Червонограді була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1, щодо законності заявленого до відшкодування з бюджету на розрахунковий рахунок ПДВ по декларації за грудень 2014 року, за висновками якої складений акт від 26 лютого 2015 року №108/17-2/. За результатами перевірки встановлено порушення вимог пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК), завищено суму податкового кредиту за листопад 2014 року на суму 78 333,33 грн, внаслідок чого занижено суми податку, яка підлягає сплаті до бюджету за листопад 2014 року, у сумі 20275,33 грн і відповідно завищено суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку на загальну суму 58058 грн по декларації з ПДВ за грудень 2014 року.

На думку скаржника, судом першої інстанції при вирішенні спору не взято до уваги, що основним видом діяльності ТОВ «Агро Захід Компані» є оптова торгівля м`ясом та м`ясними продуктами і у товариства відсутній такий вид діяльності, як оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами. Під час аналізу Єдиного реєстру податкових накладних (далі - ЄРПН) не встановлено придбання ТОВ «Агро Захід Компані» у постачальників вугілля. Тому податкова накладна № 11 від 20 листопада 2014 року від ТОВ «Агро Захід Компані» на суму ПДВ 100 000 грн використовувалась ФОП ОСОБА_1 для формування сумнівного податкового кредиту без наміру настання реальних наслідків господарської операції.

Окрім того, у порушення вимог пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК ФОП ОСОБА_1 завищено податковий кредит по розрахунках з ТОВ «Праймвей трейдінг» у грудні 2014 року на суму 54236 грн, внаслідок чого відбулось завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та податкового кредиту на суму 54236 грн за грудень 2014 року.

При цьому звертає увагу апеляційного суду на відсутність у ФОП ОСОБА_1 актів про фактичну якість і комплектність отриманої продукції, свідоцтв про якість вугілля, відвантажувальних документів.

Аргументує свої апеляційні вимоги у цій частині тим, відповідно до листа OB ДПІ у Сихівському районі ГУ Міндоходів у Львівській області від 02 квітня 2014 року №1049/07-40 при обстеженні адреси реєстрації ТОВ «Праймвей трейдінг» було встановлено відсутність цього товариства за місцем його реєстрації.

Окрім того, ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області листом від 07 квітня 2014 року №4510/8/22-04 було надано СУ ФР ГУ Міндоходів у Львівській області висновок по ТОВ «Праймвей трейдінг», який долучено до кримінального провадження №0000040 від 11 лютого 2014 року, зареєстрованого в ЄРДР за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 212 Кримінального кодексу України.

У ході проведеної перевірки не було підтверджено наявності поставок товарів (послуг) від підприємства-постачальника ТОВ «Праймвей трейдінг» - ТОВ «Альфа стіл», що свідчить про те, що правочини між ТОВ «Праймвей трейдінг» та покупцями здійснені без мети настання реальних наслідків.

Окрім того, оскільки предметом купівлі-продажу згідно із договором, укладеним між ТОВ «Прамвей Трейдінг» та ФОП ОСОБА_1 , є вугілля, то згідно з чинним законодавством вимагаються такі документи як лабораторні показники чи посвідчення якості від виробника цього вугілля на кожну поставку.

Також судом не враховано того, що у представлених товарно-транспортних накладних (далі - ТТН) належним чином не оформлені розділи «Вантажно-розвантажувальні операції».

Відтак, на думку скаржника, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та помилково задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ФОП ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник ГУ ДПС у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовити.

Представник ФОП ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ДПІ у м. Червонограді було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо законності заявленого до відшкодування з бюджету на розрахунковий рахунок ПДВ по декларації за грудень 2014 року, результати якої оформлено актом від 26 лютого 2015 року №108/17-2/.

Під час перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог пункту187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.7 статті 201, пункту 200.4 статті 200 ПК, у зв`язку із чим ФОП ОСОБА_1 завищено заявлену суму бюджетного відшкодування ПДВ за грудень 2014 року на 58058 грн, занижено суму податку, яка підлягає сплаті до бюджету, за листопад 2014 року у сумі 20275,33 грн та завищено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та податкового кредиту на суму 54236 грн за грудень 2014 року.

З огляду на вказані висновки ДПІ у м. Червонограді прийнято ППР:

1) № від 13 березня 2015 року про зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 58058,00 грн та визначено розмір штрафних (фінансових) санкцій (штраф) у 29029,00 грн;

2) № від 13 березня 2015 року про зменшення розміру від`ємного значення суми ПДВ на 54236,00 грн;

3) № від 13 березня 2015 року про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на 30413,00 грн, з яких за основним платежем 20275,33 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 10137,67 грн.

За наслідками оскарження ФОП ОСОБА_1 вказаних ППР у адміністративному порядку Головне управління ДФС у Львівській області скасувало ППР ДПІ у м.Червонограді від 13 березня 2015 року № у частині застосованих штрафних (фінансових) санкцій на суму 14514,50 грн, а у решті залишила скаргу без задоволення.

Відтак ДПІ у м. Червонограді було оформлено нове ППР № від 29 травня 2015 року, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на 58058,00 грн та визначено розмір штрафних (фінансових) санкцій (штраф) у сумі 14514,50 грн.

Повторна скарга позивача до Державної фіскальної служби України була залишена без задоволення, а оскаржувані у рамках цієї справи ППР - без змін.

ФОП ОСОБА_1 не погодився із вказаними рішеннями відповідача та оскаржив їх у судовому порядку, подавши до адміністративного суду позовну заяву, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до часини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до оцінки доводів контролюючого органу щодо безтоварності (нереальності) господарських операцій ФОП ОСОБА_1 по придбанню вугілля у контрагентів ТОВ «Агро Захід Компані» та ТОВ «Прамвей Трейдінг», а отже безпідставне відображення їх у своєму бухгалтерському та податковому обліку.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК у редакції на час виникнення спірних правовідносин.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами та вимоги до таких документів передбачено приписами пункту 1.2 статті 1, пунктами 2.1, 2.4, 2.15, 2.16 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України о5 червня 1995 року за № 168/704, статей. 2, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За правилами підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 ПК об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Підпунктом «а» пункту 187.1 статті 187 ПК передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше, зокрема, дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку.

Приписами пункту 198.2 статті 198 ПК (в редакції, діючій на час здійснення господарської операції) регламентовано, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов`язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря (лізингоотримувача) на збільшення податкового кредиту для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 201.4 статті 201 ПК податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Згідно з пунктом 201.6 статті 201 ПК податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Як передбачено у пункті 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У пункті 198.6 статті 198 ПК зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При наданні правової оцінки доводам скаржника у частині вирішення судом першої інстанції позовних вимог ФОП ОСОБА_1 щодо висновків контролюючого органу про результати господарських операцій позивача із ТОВ «Агро Захід Компані» апеляційний суд зазначає таке.

Як свідчать матеріали справи, 01 жовтня 2014 року між ФОП ОСОБА_1 (Постачальник) та ТОВ «Агроконцерн» (Покупець) було укладено договір №26 поставки вугілля, за умовами якого Постачальник поставляє Покупцю вугільну продукцію (далі - «Вугілля») в асортименті та за реквізитами, наведеними у цьому Договорі. Покупець приймає вугілля, оплачує його вартість на умовах, встановлених цим Договором.

З метою виконання своїх зобов`язань за вказаним договором між ТОВ «Агро Захід Компані» (Продавець) та ФОП ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу вугілля від 20 листопада 2014 року № 201114, за умовами якого Продавець зобов`язувався передати належне йому вугілля у власність Покупцеві, а Покупець - прийняти та сплатити його вартість за умовами договору. Відповідно до пункту 4 цього договору ціна за одиницю товару становила 1200,00 грн/т, у тому числі ПДВ. Загальна ціна товару, що продається за цим договором, становить 600 000,00 грн, у тому числі ПДВ.

У підпункті 4.3 пункту 4 договору було передбачено, що попередня оплата за товар у розмірі 100% має бути перерахована Продавцю протягом 3-х днів з моменту підписання договору сторонами.

Так як у позивача грошових коштів на розрахунковому рахунку для здійснення передоплати ТОВ «Агро Захід Компані» було недостатньо, ФОП ОСОБА_1 домовився з покупцем ТОВ «Агроконцерн» про отримання передоплати у розмірі 600 000,00 грн. На суму отриманої передоплати від ТОВ «Агроконцерн» ФОП ОСОБА_1 виписав податкові накладні, які було зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН).

Відтак, на підставі договору від 20 листопада 2014 року №201114 та згідно з рахунком-фактурою ТОВ «Агро Захід Компані» №СФ-0000136 від 20 листопада 2014 року, ФОП ОСОБА_1 здійснив передоплату ТОВ «Агро Захід Компані» в розмірі 600 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №129 від 20 листопада 2014 року.

На суму передоплати у 600 000,00 грн, у т.ч. ПДВ - 100 000,00 грн., 20 листопада 2014 року ТОВ «Агро Захід Компані» виписало ФОП ОСОБА_1 податкову накладну №11, яка зареєстрована в ЄРПН.

Проте, взятих на себе договірних зобов`язань ТОВ «Агро Захід Компані» не виконало і не передало вугілля позивачу. При цьому перераховані ФОП ОСОБА_1 кошти ТОВ «Агро Захід Компані» повернуло повністю. Розрахунки коригування до податкової накладної № 11 від 20 листопада 2014 року ТОВ «Агро Захід Компані» були надані та відображені позивачем у податковій звітності з ПДВ, як зменшення податкового кредиту.

З урахуванням наведених правових норм та встановлених у ході розгляду справи фактичних обставин, які не заперечуються сторонами, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про правомірність включення позивачем до податкового кредиту 100 000,00 грн ПДВ, сплачених ТОВ «Агро Захід Компані» у якості передоплати у розмірі 600 000,00 грн за товар на дату списання коштів з його банківського рахунку за наявності податкової накладної №11 від 20 листопада 2014 року, отриманої від постачальника ТОВ «Агро Захід Компані».

При оцінці доводів скаржника про те, що ТОВ «Агро Захід Компані» не могло здійснювати продаж вугілля, оскільки основним видом його діяльності є імпорт м`ясопродуктів та їх реалізація на території України і згідно з даними ЄРПН відсутні відомості про придбання цим контрагентом позивача вугілля у постачальників, апеляційний суд зазначає таке.

Як вірно зазначено позивачем, відповідно до приписів статті 43 Господарського кодексу України (далі - ГК) підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Особливості здійснення окремих видів підприємництва встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом. Здійснення підприємницької діяльності забороняється органам державної влади та органам місцевого самоврядування.

За правилами статті 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Контролюючим органом визнається те, що торгівля вугіллям не передбачає отримання ліцензії. До того ж, законодавчих обмежень на ведення такого виду господарської діяльності також не існує. Відтак, ТОВ «Агро Захід Компані» вправі здійснювати поставку вугілля своїм контрагентам на виконання укладених договорів.

Таким чином, будь-яких законодавчих застережень щодо можливості укладення з ТОВ «Агро Захід Компані» договору купівлі-продажу вугілля від 20 листопада 2014 року №201114 у ФОП ОСОБА_1 апеляційним судом не встановлено.

Судом безспірно встановлено, що відвантаження вугілля ТОВ «Агро Захід Компані» в адресу ФОП ОСОБА_1 не відбулося і у грудні 2014 року позивачем проведено коригування податкового кредиту в розмірі 21666,67 грн у зв`язку з поверненням коштів ТОВ «Агро Захід Компані».

Водночас, на переконання апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що відсутність поставки вугілля зі сторони ТОВ «Агро Захід Компані» адресу ФОП ОСОБА_1 підпадає під визначення комерційного ризику.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає, що висновки контролюючого органу про те, що податкова накладна № 11 від 20 листопада 2014 року від ТОВ «Агро Захід Компані» на суму ПДВ 100 000 грн використовувалась ФОП ОСОБА_1 для формування сумнівного податкового кредиту без настання реальних наслідків господарської операції є голослівними, не ґрунтуються на належних, допустимих та достатніх доказах, а отже не можуть братися до уваги при вирішенні цього спору.

Будь-яких інших доводів щодо помилковості рішення суду першої інстанції у цій частині позовних вимог апеляційна скарга відповідача не містить.

При наданні правової оцінки доводам скаржника у частині вирішення судом першої інстанції позовних вимог ФОП ОСОБА_1 щодо висновків контролюючого органу про результати господарських операцій позивача із ТОВ «Праймвей Трейдінг» апеляційний суд виходить із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 16 вересня 2013 року між ТОВ «Праймвей Трейдінг» (Постачальник) і ФОП ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір поставки вугілля, за умовами якого Постачальник зобов`язувався передати у власність Покупця, а Покупець - у порядку та на умовах, визначених цим Договором прийняти й оплатити вугілля (Товар).

На підтвердження реального здійснення цієї господарської операції ФОП ОСОБА_1 було надано:

- податкові накладні №72 від 03 січня 2014 року; №73 від 06 січня 2014 року; №80 від 10 січня 2014 року; №94 від 13 січня 2014 року; №95 від 14 січня 2014 року; №583 від 16 січня 2014 року; №587 від 17 січня 2014 року; №590 від 20 січня 2014 року; №591 від 21 січня 2014 року; №592 від 22 січня 2014 року; №593 від 23 січня 2014 року;

- накладні №72 від 03 січня 2014 року; №73 від 06 січня 2014 року; №80 від 10 січня 2014 року; №94 від 13 січня 2014 року; №95 від 14 січня 2014 року; №583 від 16 січня 2014 року; №587 від 17 січня 2014 року; №590 від 20 січня 2014 року; №591 від 21 січня 2014 року; №592 від 22 січня 2014 року; №593 від 23 січня 2014 року;

- акт прийому-передачі товару від 31 січня 2014 року. за договором поставки від 16 вересня 2013 року;

- акт звірки заборгованості станом на 01 лютого 2014 року;

- ТТН серія ДЕМ №1 від 03 січня 2014 року, серія ДЕМ №2 від 06 січня 2014 року, серія ДЕМ №3 від 10 січня 2014 року, серія ДЕМ №4 від 13 січня 2014 року, №5 від 14 січня 2014 року, №6 від 16 січня 2014 року, №7 від 17 січня 2014 року, №8 від 20 січня 2014 року, №9 від 21 січня 2014 року, №10 від 22 січня 2014 року, №11 від 23 січня 2014 року.

Окрім того, позивачем було надано копії:

- договору оренди земельної ділянки №01/5 від 01 травня 2013 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 (Орендар) і ТОВ «Євро-Дах» (Орендодавець);

договору оренди обладнання між ФОП ОСОБА_1 (Орендар) і ТОВ «Вікторія-Транс» (Орендодавець) від 10 вересня 2009 року, а саме навантажувача марки «Liebherr L544», державний номер НОМЕР_1 із актом приймання-передачі від 10 вересня 2009 року; свідоцтвом про реєстрацію машини серія НОМЕР_2 від 15 жовтня 2008 року навантажувача марки «Liebherr L544», державний номер НОМЕР_1 ;

договору оренди транспортного засобу з напівпричіпом №16/12 від 16 грудня 2013 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 (Орендар) і ПП «Євротранс» (Орендодавець), а саме вантажного автомобіля марки МАН, реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричіпа самоскида марки «Meiller», реєстраційний номер НОМЕР_4 із актом передавання-приймання від 16 грудня 2013 року, свідоцтвом про реєстрацію ТЗ (MAN) серія НОМЕР_5 від 06 вересня 2003 року та свідоцтвом про реєстрацію ТЗ (напівпричіп самоскид «Meiller») НОМЕР_6 від 12 грудня 2013 року.

На підтвердження оплати ФОП ОСОБА_1 послуг оренди ТОВ «Вікторія Транс» позивачем надано оформлені належним чином:

акт звірки взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 і ТОВ «Вікторія Транс» за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року;

акт звірки взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 і ТОВ «Вікторія Транс» за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року;

фільтровану виписку за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року АТ КБ «Приватбанк».

На підтвердження оплати послуг оренди на користь ПП «Євротранс» позивачем надано належним чином оформлені:

акт звірки взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 і ПП «Євротранс» за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року;

акт звірки взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 і ПП «Євротранс» за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року;

акт звірки взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 і ПП «Євротранс» за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року;

акт звірки взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 і ПП «Євротранс» за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року;

акт звірки взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 і ПП «Євротранс» за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року;

акт звірки взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 і ПП «Євротранс» за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року;

акт звірки взаєморозрахунків між ФОП ОСОБА_1 і ПП «Євротранс» за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року;

фільтровану виписку за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року АТ КБ «Приватбанк».

На підтвердження транспортування придбаного у ТОВ «Праймвей Трейдінг» вугілля позивач надав суду копії ТТН серії ДЕМ №1 від 03 січня 2014 року, ДЕМ №2 від 06 січня 2014 року, ДЕМ №3 від 10 січня 2014 року, ДЕМ №4 від 13 січня 2014 року, №5 від 14 січня 2014 року, №6 від 16 січня 2014 року, №7 від 17 січня 2014 року, №8 від 20 січня 2014 року, №9 від 21 січня 2014 року, №10 від 22 січня 2014 року, №11 від 23 січня 2014 року, №13 від 04 лютого 2014 року, №14 від 05 лютого 2014 року, №15 від 06 лютого 2014 року, №16 від 08 лютого 2014 року, №17 від 10 лютого 2014 року, №18 від 11 лютого 2014 року, №19 від 12 лютого 2014 року, №20 від 13 лютого 2014 року, №21 від 14 лютого 2014 року, №22 від 17 лютого 2014 року, №23 від 18 лютого 2014 року та журнал реєстрації довіреностей за 2014 рік.

Відповідно до вказаних ТТН транспортування вугілля здійснювалося водієм ОСОБА_3 , який працював у позивача за трудовим договором з 10 квітня 2012 року по 23 вересня 2015 року, що підтверджується посвідченням водія серії НОМЕР_7 від 23 лютого 2002 року, медичною довідкою від 22 березня 2013 року, особовою карткою працівника від 10 лютого 2012 року, трудовим договором від 10 квітня 2012 року, витягом з трудової книжки працівника.

Придбане у ТОВ «Праймвей Трейдінг» вугілля позивач у подальшому продав ТОВ «Агроконцерн», що підтверджується копіями договору №13 від 25 квітня 2012 року з додатком, акта приймання-передачі №2 від 28 лютого 2014 року, листа-запиту від 10 лютого 2015 року №6, листа-відповіді від 18 лютого 2015 року №43, договору №22 від 17 вересня 2013 року з додатком, видаткової накладної № 35 від 17 вересня 2013 року, ТТН ДЕМ №42 від 17 вересня 2013 року.

На переконання апеляційного суду, при наданні оцінки доводам відповідача про відсутність реальної можливості виконання ТОВ «Праймвей Трейдінг» своїх зобов`язань за договором із позивачем від 16 вересня 2013 року суд першої інстанції з урахуванням приписів статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обґрунтовано взяв до уваги факти, встановлені постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року у справі №813/2144/17.

Окрім того, в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційним судом під час вирішення цього спору враховано правову позицію, викладену Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 05 січня 2021 року у справі №820/1124/17, відповідно до якого посилання контролюючого органу на наявність недоліків в заповненні ТТН по взаємовідносинах з контрагентами, як підставу для невизнання реальності господарських операцій, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відхилили, оскільки не зазначення в ТТН певної інформації, зокрема щодо проведення навантажуваньно-розвантажувальних робіт, не може свідчити про відсутність самого факту перевезення придбаних позивачем товарно-матеріальних цінностей. Крім того, документи на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування ПДВ не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі-продажу чи поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення. Натомість факт передання товару позивачеві та набуття права власності на нього підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи. Висновки про відсутність реальності господарських операцій з огляду на відсутність у контрагентів трудових та матеріально-технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу наданої іншими контролюючими органами податкової інформації та опрацьованої узагальненої податкової інформації наявної в базі даних ДФС, зокрема і щодо неподання контрагентами податкової звітності, проте така податкова інформація носить виключно інформативний характер. Посилання контролюючого органу на таку інформацію, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними, оскільки фактично будь-які первинні документи платника податків не використовуються та не аналізуються, а отже така інформація не відповідає критерію юридичної значимості та не є допустимим і достовірним доказом у розумінні процесуального Закону. Окрім того, така інформація сама по собі не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.

При цьому апеляційний суд вважає, що наявність деяких помилок у документах чи неточностей у їх оформленні не є достатньою підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися).

Відтак, відповідні доводи скаржника не можуть бути беззаперечним доказом відсутності реального виконання укладеного 16 вересня 2013 року ТОВ «Праймвей Трейдінг» та ФОП ОСОБА_1 договору поставки вугілля,

Щодо доводів контролюючого органу про відсутність у ФОП ОСОБА_1 актів про фактичну якість і комплектність отриманої продукції, свідоцтв про якість вугілля, апеляційний суд звертає увагу на те, що ні у апеляційній скарзі, ні у ході апеляційного розгляду відповідачем не було зазначено яким саме нормативним актом передбачена обов`язкова наявність таких документів у якості первинних для підтвердження реального здійснення господарської операції. До того ж, на переконання апеляційного суду, сертифікати якості продукції не є документами бухгалтерського чи податкового обліку, а є лише документом, що посвідчує якість товару, а не факт проведення господарської операції.

Водночас не можуть бути належним доказом нереальності спірної господарської інформації і відомості, що містяться у листі OB ДПІ у Сихівському районі ГУ Міндоходів у Львівській області від 02 квітня 2014 року №1049/07-40, відповідно до яких при обстеженні адреси, за якою зареєстровано ТОВ «Праймвей Трейдінг» (м. Львів, вул. Пасічна,93) встановлено, що таке за цією адресою не знаходиться.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що, поставки товару від ТОВ «Праймвей Трейдінг» до ФОП ОСОБА_1 , відбувалися у січні 2014 року, а акт №190/22-04/38821765 контролюючим органом складений 23 травня 2014 року - через чотири місяці після проведення цих господарських операцій.

Разом із тим, на думку апеляційного суду, норми податкового законодавства не визначають місце знаходження платника податку (контрагента), як критерій правового статусу платника податків (позивача), зокрема, щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту.

За правилами пункту 73.5 статті 73 ПК у редакції на час виникнення спірних правовідносин з метою отримання податкової інформації контролюючі органи мають право проводити зустрічні звірки даних суб`єктів господарювання щодо платника податків.

Зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб`єкта господарювання, що здійснюється контролюючими органами з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб`єкту господарювання у десятиденний термін.

Разом із тим, відповідач посилається на акт ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області від 23 травня 2014 року №190/22-04/38821765 про неможливість проведення зустрічної звірки суб`єкта господарювання ТОВ «Праймвей Трейдінг», а не на довідку, яка б мала бути складена за результатами такої зустрічної звірки та містити інформацію щодо предмета доказування.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що податкова інформація, надана іншим контролюючим органом, в тому числі і складена з причин неможливості проведення зустрічної звірки, як і будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах щодо контрагента, носить виключно інформативний характер. Посилання контролюючого органу на наявність акту про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, під час складення такого акту будь-які первинні документи платника податків не використовувались та не аналізувались, а отже оформлення вказаного акту з відображенням у ньому окремих відомостей не відповідають критерію юридичної значимості, а отже не є належними доказами у розумінні процесуального Закону. Така інформація сама по собі не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.

Щодо посилання скаржника на те, що ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області листом від 07 квітня 2014 року №4510/8/22-04 надало до СУ ФР ГУ Міндоходів у Львівській області висновок по ТОВ «Праймвей Трейдінг», який долучено до кримінального провадження №0000040 від 11.02.2014 року, зареєстрованого в ЄРДР за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 212 КК України, апеляційний суд зазначає таке.

Представник позивача у ході апеляційного розгляду категорично заперечив причетність ФОП ОСОБА_1 до розслідування цієї кримінальної справи шляхом участі у будь-яких процесуальних діях та наголосив на відсутності вироку по цій кримінальній справі, який вступив у законну силу, стосовно посадових осіб ТОВ «Праймвей Трейдінг», незважаючи на те, що з 11 лютого 2014 року і до цього часу пройшло вже більше 7 років.

Посилання контролюючого органу на дані кримінальних проваджень не можуть бути взяті до уваги, оскільки не містять у собі встановлених обставин, які б свідчили про невиконання контрагентом своїх договірних зобов`язань саме по господарських відносинах з позивачем або встановлення обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб`єктами господарської діяльності з огляду на таке.

Факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, до винесення вироку у рамках кримінального провадження будь-які здобуті під час досудового розслідування докази не можу вважатися належними доказами у адміністративному судочинстві. Ні на час проведення перевірки позивача та фіксації її наслідків, ні на час розгляду цієї справи у судах першої та апеляційної інстанції інформація щодо наявності вироку у наведеному контролюючим органом кримінальному провадженні відсутня.

Те, що контрагент позивача фігурує у досудових розслідуваннях, порушених за ознаками кримінального правопорушення, не є доказом протиправного формування податкового кредиту з огляду на необґрунтованість належності цього конкретного доказу для підтвердження заперечень в розумінні частини 3 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, слід погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник /покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів /робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару /робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару /робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків /покупець товарів /робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Непідтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкова інформація про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку. Податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.

При цьому контролюючим органом не спростовано доводів позивача про те, що ним було належним чином перевірено податкову правосуб`єктність ТОВ «Праймвей Трейдінг» на підставі свідоцтва №200136961 про реєстрацію платника податку на додану вартість ТОВ «Праймвей трейдінг», виданого 01 вересня 2013 року ДПІ у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ТОВ «Праймвей Трейдінг» від 23 липня 2013 року, копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ТОВ «Праймвей Трейдінг» від 24 вересня 2015 року, відповідно до якого це товариство на час здійснення господарської діяльності з позивачем станом на січень 2014 року було належним чином зареєстроване відповідними державними органами.

При цьому відповідно до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Одночасно апеляційний суд наголошує на тому, що відповідно до положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Всупереч наведеному обов`язку доказування контролюючим органом не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів позивача по ланцюгу постачання трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності з поставки товару, обумовленого укладеними з позивачем договорами, як і не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами фактів, які б свідчили про протиправну поведінку контрагентів, обізнаність позивача із цим та злагодженість дій між ними.

Відтак, посилання відповідача на фіктивність господарських відносин між позивачем та його контрагентом носять загальний характер, без наведення інформації та надання доказів, які б засвідчили конкретні обставини ведення фіктивної діяльності таким контрагентом, а тому не можуть спростовувати фактичне здійснення операцій таким суб`єктом господарювання.

Принагідно суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно із приписами статті 9 Конституції України та статей 17, 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Положеннями частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії за неправомірні дії іншої компанії підтверджується усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, ЄСПЛ у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» зазначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Згідно із правовою позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні від 22 січня 209 року у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

У пункті 38 рішення ЄСПЛ у справі «Інтерсплав проти України» від 09 січня 2007 року ЄСПЛ вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Отже, платника податку не може бути позбавлено відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію ЄСПЛ, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Одночасно апеляційний суд застосовує правову позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; п. 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; п. 23), «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; п. 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, п. 29).

Відповідно до положення Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41) усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 813/3849/15 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 19 листопада 2021 року.