Справа № 580/3413/21
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3413/21 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Чаку Є.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський турборемонтний завод" на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський турборемонтний завод" до Державної екологічної інспекції України Центрального округу про визнання протиправними та скасування окремих положень рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про:

- визнання протиправними і скасування п.п. 6, 7 припису від 18.12.2020 №03/4-11/64/2020, якими його зобов`язано розробити робочий проект з розділом ОВНС на господарську діяльність та отримати експертний звіт (висновок) на робочий проект Реконструкція цеху з встановленням двох водонагрійних котлів на дров`яних відходах в приміщенні цеху ТОВ ЧТЗ в с.Балаклея Смілянського району Черкаської області, 2017;

- визнання протиправними і скасування п.п.2, 3 припису від 29.04.2021 №25/03/4-11/2021, яким його зобов`язано розробити робочий проект з розділом ОВНС на господарську діяльність та отримати експертний звіт (висновок) до нього, та отримати експертний звіт (висновок) на робочий проект Реконструкція цеху з встановленням двох водонагрійних котлів на дров`яних відходах в приміщенні цеху ТОВ ЧТЗ в с.Балаклея Смілянського району Черкаської області, 2017.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані пункти приписів є неправомірними.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач зареєстрований як юридична особа з 05.06.2006. Зареєстровані види господарської діяльності: 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво (основний); 25.11 Виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкцій; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 46.72 Оптова торгівля металами та металевими рудами; 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; 46.13 Діяльність посередників у торгівлі деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами; 17.29 Виробництво інших виробів з паперу та картону; 16.23 Виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів; 16.22 Виробництво щитового паркету.

У зв`язку з неодноразовими письмовими зверненнями громадян до Кабінету Міністрів України та відповідача щодо забруднення повітря та інші порушення вимог законів у сфері екологічної безпеки навколишнього природного середовища, відповідач проводив позапланові контрольні заходи діяльності позивача за адресою в с.Балаклея Смілянського району Черкаської області.

Відповідач 11.08.2020 за результатом позапланового контрольного заходу склав акт №49/3/4/2020/ПЗ, в якому зафіксував 14 порушень у сфері охорони навколишнього природного середовища, серед яких: викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без дозволу на викиди; відсутність контролю за експлуатацією споруд, устатковання та апаратури для очищення газопилового потоку від забруднюючих речовин; відсутність актів перевірок технічного стану установок очистки газу на джерелі викиду (утворення); зберігання відходів у несанкціонованих місцях чи об`єкта; відсутність контролю за станом місць чи об`єктів розміщення власних відходів; поуршенняст.51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», оскільки не розроблено робочий проект з розділом ОВНС на господарську діяльність та експертним висновком та інші. Під час цієї перевірки позивач надав відповідачу робочий проект Реконструкція цеху з встановленням двох водонагрійних котлів на дров`яних відходах в приміщенні цеху ТОВ ЧТЗ, в якому зазначено, що об`єкт СС2, 3 клас складності. Акт позивач підписав без зауважень.

У подальшому, відповідач 14.08.2020 виніс припис №03/4-11/33/2020, яким зобов`язав позивача усунути виявлені порушення, у т.ч. вказані до 01.11.2020. Цей припис позивачем не оскаржено.

За наслідком позапланового контрольного заходу перевірки виконання вказаного припису 16.12.2020 відповідач склав акт №102/3/4/2020/ПЗ, в якому зафіксував 8 порушень позивача у сфері охорони навколишнього природного середовища, у т.ч. вказані вище й ст.51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та ст.31 Закону України «Про містобудівну діяльність»: не розроблено робочий проект з розділом ОВНС на господарську діяльність та експертним висновком, експертний звіт (висновок) на робочий проект «Реконструкція цеху зі встановленням 2-х водонагрівних котлів в приміщенні цеху ТОВ «ЧТЗ» с.Балаклея, Смілянського району, 2017 рік». Акт підписаний позивачем без зауважень.

У зв`язку із викладеним, 18.12.2020 відповідач виніс припис №03/4-11/64/2020, спірними пунктами 6 і 7 якого зобов`язав позивача усунути вказані порушення до 20.03.2021.

У подальшому, 22.04.2021 відповідач за результатами перевірки стану виконання припису склав акт №40/03/4-10, у якому зафіксував порушення позивачем вимог ст.ст.5, 20-2, 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» - не виконані пункти 6, 7 припису від 18.12.2020 №03/4-11/64/2020 щодо розробки проекту з розділом ОВНС на господарську діяльність та отримати експертний висновок, отримати експертний звіт (висновок) на робочий проект «Реконструкція цеху зі встановленням 2-х водонагрівних котлів в приміщенні цеху» (далі - Робочий проект щодо реконструкції цеху). Акт підписаний без зауважень.

Відповідач 29.04.2021 виніс припис від №25/03/4-11/2021, спірними пунктами 2 і 3 якого зобов`язав усунути вказані вище порушення.

Не погодившись із наведеними пунктами приписів, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що оспорювані частини приписів повністю узгоджуються з вимогами чинного законодавства та обставинами справи.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 16 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» управління охороною навколишнього природного середовища полягає у здійсненні в цій галузі функцій спостереження, дослідження, стратегічної екологічної оцінки, оцінки впливу на довкілля, контролю, прогнозування, програмування, інформування та іншої виконавчо-розпорядчої діяльності.

Державне управління в галузі охорони навколишнього природного середовища здійснюють Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві ради та виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, державні органи по охороні навколишнього природного середовища і використанню природних ресурсів та інші державні органи відповідно до законодавства України.

Державними органами управління в галузі охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, а на території Автономної Республіки Крим - орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища та інші державні органи, до компетенції яких законами України віднесено здійснення зазначених функцій.

Метою управління в галузі охорони навколишнього природного середовища є реалізація законодавства, контроль за додержанням вимог екологічної безпеки, забезпечення проведення ефективних і комплексних заходів щодо охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання природних ресурсів, досягнення узгодженості дій державних і громадських органів у галузі охорони навколишнього природного середовища.

Згідно підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 20-2 згаданого Закону до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить надання обов`язкових до виконання приписів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства з питань, що належать до його компетенції, інформування дозвільних органів про надані приписи суб`єктам господарювання, що здійснюють діяльність на підставі дозволів у сфері охорони навколишнього природного середовища, та здійснення контролю за їх виконанням.

Виносячи оскаржувані приписи, відповідач, окрім іншого, вказував на відсутність робочого проєкту з розділом ОВНС на господарську діяльність та неотриманням експертного звіту (висновку) до нього, що, на його думку, є порушенням статті 51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища». Також обґрунтовуючи відсутність експертного звіту (висновку) на робочий проєкт з реконструкції цеху, відповідач посилався на статті 20-2, 51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».

За змістом частин першої-третьої статті 51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» при проектуванні, розміщенні, будівництві, введенні в дію нових і реконструкції діючих підприємств, споруд та інших об`єктів, удосконаленні існуючих і впровадженні нових технологічних процесів та устаткування, а також в процесі експлуатації цих об`єктів забезпечується екологічна безпека людей, раціональне використання природних ресурсів, додержання нормативів шкідливих впливів на навколишнє природне середовище. При цьому повинні передбачатися вловлювання, утилізація, знешкодження шкідливих речовин і відходів або повна їх ліквідація, виконання інших вимог щодо охорони навколишнього природного середовища і здоров`я людей.

Підприємства, установи й організації, діяльність яких пов`язана з шкідливим впливом на навколишнє природне середовище, незалежно від часу введення їх у дію повинні бути обладнані спорудами, устаткуванням і пристроями для очищення викидів і скидів або їх знешкодження, зменшення впливу шкідливих факторів, а також приладами контролю за кількістю і складом забруднюючих речовин та за характеристиками шкідливих факторів.

Проекти господарської та іншої діяльності повинні мати матеріали оцінки її впливу на навколишнє природне середовище і здоров`я людей.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що положення статей 20-2, 51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», на яку відповідач посилається як правову підставу для визначення позивачу обов`язку з розробки робочого проєкту та отримання експертного висновку, не визначають ні обов`язку, ні права, ні підстав як для розробки проєкту, так і для отримання експертних висновків до проєктів.

Тобто оскаржуваними приписами відповідач фактично вимагає від позивача виконання обов`язку на підставі правових норм, які такого обов`язку не визначають.

У зв`язку із цим, суд апеляційної інстанції констатує, що оскаржувані приписи не містять належного правового обґрунтування їх прийняття. Висновки перевірок, які зафіксовані відповідачем у актах за результатами їх проведення, наведеного обґрунтування також не містять.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів є самостійною підставою для висновку про протиправність оскаржуваних пунктів приписів відповідача.

У свою чергу, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що питання правового регулювання розробки проектної документації з розділом ОВНС та отримання експертних звітів (висновків) до неї, у спірних правовідносинах є комплексним та пов`язане не лише із застосуванням статті 51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», а й Законом України «Про містобудівну діяльність», Законом України «Про оцінку впливу на довкілля», Законом України «Про містобудівну діяльність», актами Кабінету Міністрів.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про містобудівну діяльність» проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм і правил та затверджується замовником.

До проектної документації на будівництво об`єктів, що підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля», додаються результати оцінки впливу на довкілля.

Згідно частини першої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» здійснення оцінки впливу на довкілля є обов`язковим у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою цієї статті. Така планована діяльність підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про провадження планованої діяльності.

Оцінці впливу на довкілля не підлягає планована діяльність, спрямована виключно на забезпечення оборони держави, ліквідацію наслідків надзвичайних ситуацій, наслідків антитерористичної операції на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» планована діяльність - планована господарська діяльність, що включає будівництво, реконструкцію, технічне переоснащення, розширення, перепрофілювання, ліквідацію (демонтаж) об`єктів, інше втручання в природне середовище; планована діяльність не включає реконструкцію, технічне переоснащення, капітальний ремонт, розширення, перепрофілювання об`єктів, інші втручання в природне середовище, які не справляють значного впливу на довкілля відповідно до критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України;

Згідно частини четвертої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» забороняється розпочинати провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою цієї статті, без оцінки впливу на довкілля та отримання рішення про провадження планованої діяльності.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що оцінка впливу на довкілля (навколишнє середовище) здійснюється у разі провадження планованої діяльності з будівництва, реконструкції, технічного переоснащення, розширення, перепрофілювання, ліквідації (демонтажу) об`єктів, а також іншого втручання в природне середовище, які справляють значний вплив на довкілля.

Будь-якого посилання на те, що позивач здійснює плановану діяльність, яка справляє значний вплив на довкілля, ні оскаржувані приписи, ні акти перевірок відповідача не містять, що свідчить про те, що наведені обставини відповідачем не з`ясовувалися.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, оскільки питання здійснення позивачем планованої діяльності, яка справляє значний вплив на довкілля, відповідачем не з`ясовувалася під час здійснення перевірок, за результатами яких винесені оскаржувані приписи, то висновки відповідача про наявність у позивача спірного обов`язку із розроблення проєктів та отримання експертних висновків (звітів) є передчасним.

У ході судового розгляду справи, відповідач наполягав на тому, що позивач має отримати експертний звіт (висновок) на робочий проект «Реконструкція цеху зі встановленням 2-х водонагрівних котлів в приміщенні цеху ТОВ «ЧТЗ» с.Балаклея, Смілянського району, 2017 рік» в силу приписів пункту 1 частини четвертої статті 31 Закону України «Про містобудівну діяльність».

Так, відповідно до частини третьої пункту 1 частини четвертої статті 31 вказаного Закону не підлягають обов`язковій експертизі проекти будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1).

Обов`язковій експертизі підлягають проекти будівництва об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, - щодо додержання нормативів з питань санітарного та епідеміологічного благополуччя населення, екології, охорони праці, енергозбереження, пожежної, техногенної, ядерної та радіаційної безпеки, міцності, надійності, довговічності будинків і споруд, їх експлуатаційної безпеки та інженерного забезпечення, у тому числі щодо додержання нормативів з питань створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення.

Так, як зазначає позивач, ним 23.11.2017 вперше зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № 31 із проєктом, який містив помилку у визначенні класу наслідків (вказано СС2 замість СС1). У подальшому, у зв`язку із наведеною помилкою, реєстрація цього повідомлення була скасована, після чого позивачем 07.09.2018 зареєстровано нове повідомлення про початок виконання будівельних робіт №90 із вірно вказаним класом наслідків СС1.

Наведених обставин відповідачем не спростовано, а тому у колегія суддів дійшла висновку, що позивач у відповідності до частини третьої статті 31 Закону України «Про містобудівну діяльність» не мав обов`язку отримувати експертизу спірного проекту реконструкції.

Відсутність у відповідача станом на час проведення перевірки паперової копії чинного проєкту реконструкції цеху само по собі не є виправданням для покладення на позивача обов`язку з отримання експертного висновку до нього як до проєкту об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до з середніх наслідків (СС2).

Встановленні судами у справі №823/137/18 обставини жодним чином не впливають на предмет спору у даній справі, оскільки свідчать виключно про правомірність накладення на позивача санкцій у зв`язку із поданням повідомлення за формою, яка не відповідає класу наслідків. Проте, станом на час виникнення спірних правовідносин обставини суттєво змінилися, оскільки позивачем було зареєстроване інше повідомлення із іншим класом наслідків.

Добровільне виконання позивачем вимог оскаржуваних приписів, не вчинення дій щодо оскарження накладених санкцій, не є обставинами, які свідчать про відмову від повних вимог чи про визнання позивачем їх необґрунтованості. Тому, відповідні посилання відхиляються судом апеляційної інстанції.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Згідно частин першої, шостої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Як зазначалося, позивачем були заявлені дві позовні вимоги немайнового характеру, які були задоволені судом апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви позивач сплатив 4540 грн, а за подання апеляційної скарги - 6810 грн судового збору, а тому, стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає 11350 грн судового збору.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС).

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано: договір про надання правової допомоги від 08.02.2021 №08/02/2021 із додаткові угоди №6 від 21.05.2021 та №7 від 08.09.2021 до нього, рахунки-фактури №6 від 21.05.2021, №6-1 від 11.08.2021, №7 від 08.09.2021, платіжні доручення №2058 від 24.05.2021, №2450 від 12.08.2021, від 09.09.2021 №2587, детальний опис робіт від 11.08.2021 та від 10.09.2021, акти приймання-передачі наданих послуг №6 від 11.08.2021, №7 від 10.09.2021.

Згідно наведених документів адвокатом були надані послуги з правової допомоги у даній справі на суму 11 000 грн.

Відповідач не надає доказів та не наводить доводів щодо неспівмірності заявлених до стягнення судових витрат.

У свою чергу, відповідач посилається на те, що суду першої інстанції позивачем не було подано заяву про стягнення судових витрат, проте, колегія суддів наголошує, що наведене питання судом першої інстанції і не вирішувалося, а відповідну заяву подано саме до суду апеляційної інстанції.

Щодо посилань на відсутність у кошторисі відповідача видатків на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки наведені обставини не є законодавчою підставою для відмові у розподілі судових витрат.

Відтак, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає 11000 грн витрат на правову допомогу.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський турборемонтний завод" задовольнити.

Скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський турборемонтний завод" до Державної екологічної інспекції України Центрального округу про визнання протиправними та скасування окремих положень рішення задовольнити.

Визнати протиправними і скасувати п.п. 6, 7 припису Державної екологічної інспекції України Центрального округу від 18.12.2020 №03/4-11/64/2020.

Визнати протиправними і скасувати п.п. 2, 3 припису Державної екологічної інспекції України Центрального округу від 29.04.2021 №25/03/4-11/2021.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський турборемонтний завод" (20721, Черкаська обл., Смілянський р-н, село Балаклея, ВУЛ.ШЕВЧЕНКА, будинок 217; ідентифікаційний код юридичної особи 34363535) за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції України Центрального округу (36039, Полтавська обл., місто Полтава, ВУЛИЦЯ КОЦЮБИНСЬКОГО, будинок 6; ідентифікаційний код юридичної особи 42149108) сплачений судовий збір у розмірі 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) грн.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський турборемонтний завод" за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції України Центрального округу (36039, Полтавська обл., місто Полтава, ВУЛИЦЯ КОЦЮБИНСЬКОГО, будинок 6; ідентифікаційний код юридичної особи 42149108) понесені витрати на правову допомогу у розмірі 11 000 (одинадцять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя Є.В. Чаку

Повний тест постанови складений 17.11.2021.