Справа № 280/2947/21
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 280/2947/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року (головуючий суддя Артоуз О.О.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання дій протиправними, зарахування стажу та призначення пенсії за вислугу років, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі Відповідач), в якому просила:

- визнати не зарахування у подвійному розмірі Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Запорізької області стажу її роботи за період з 01.04.1997 по 11.10.2017 протиправним;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Запорізької області зарахувати до її стажу період роботи з 01.04.1997 по 11.10.2017 у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ., зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізької області призначити їй пенсію за вислугу років з 11.02.2021.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, вказав, що 11.02.2021 вона звернулася до Відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Проте Відповідачем відмовлено в призначенні пенсії з посиланням на відсутність стажу роботу 26 років 6 місяців станом на 11.10.2017 на посадах, які дають право на призначення цього виду пенсії. Такі дії Відповідача вважає протиправним та зазначає, що Відповідач рахував стаж без урахування ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у паталого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Вказує, що спеціальний стаж її роботи на посадах у реанімаційних відділеннях, а саме дитячої реанімаційній бригаді (бригаді інтенсивної терапії та реанімації) Запорізької центральної спеціалізованої станції швидкої допомоги, КУ «ТМО «ОЦЕМД та МК» до 11.10.2017 складає 33 роки 7 місяців 29 днів, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. Таким чином, наявність стажу, зазначеного в позові, та зарахування його у відповідності до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» надає право на призначення пенсії відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково (а.с.25-29).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, зазначив, що матеріали не містять повних даних щодо належного розрахунку страхового стажу станом на 11.10.2017 Позивача, з огляду на що вимога про зобов`язання Відповідача призначити пенсію є передчасною. Належним способом захисту прав Позивача буде визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 16.02.2021 №76 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 11.02.2021 із обов`язковим зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі період роботи з 01.04.1997 по 11.10.2017 за виключенням періодів перебування у відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Відповідач, із посиланням на порушення норм матеріального права, неповноту з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що судом неправомірно ототожнено роботу Позивача в реанімаційній бригаді з реанімаційним відділенням та зобов`язано Відповідача зарахувати даний період в подвійному розмірі. Згідно наданих документів Позивач працювала фельдшером в реанімаційній бригаді «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради, робота в якій не є роботою в реанімаційному відділенні закладу охорони здоров`я у відповідності до статті 60 Закону №1788.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що 11.02.2021 Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

04.03.2021 за вих. №0800-0208-8/16077 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надіслало повідомлення Позивачу, відповідно до якого зазначено, що рішенням від 16.02.2021 №76 відмовлено в призначенні пенсії, оскільки згідно статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я незалежно від віку за наявності стажу роботи на посадах, які дають право для призначення пенсії за вислугу років станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців. За результатами розгляду встановлено, що страховий стаж підтверджений документами складає 215 років 10 місяців 18 днів, стаж роботи працівника охорони здоров`я станом на 11.10.2017 складає 20 років 03 місяці 04 дні.

Відповідно дост.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004 таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058), який був прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно статті 4 Закону №1058 законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно частини першої статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини другої вказаної статті страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення». Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788) визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно до статті 7 Закону № 1788 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до статті 52 Закону № 1788право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Пунктом «е» статті 55 Закону № 1788(в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII (далі - Закон № 213), зокрема, підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію (абзаци перший - одинадцятий пункту «е» статті 55 Закону № 1788), а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII(далі - Закон № 911) встановлено як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті «е» статті 55 Закону № 1788.

Так, відповідно до внесених змін пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними, зокрема, такого віку: 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XIIзі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.

При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Відповідно до статті 51 Закону № 1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З наведеного випливає, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України вказав, що положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону № 1788зі змінами, внесеними Законом № 911у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1,3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Також Конституційний Суд України зазначив, що положення пункту «а» статті54, статті55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави, з огляду на що, оспорювані положення пункту «а» статті54, статті55 Закону № 1788зі змінами, внесеними Законом № 213, суперечать положенням статей 1,3,46 Основного Закону України.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XIIзі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, з 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788 необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213 та Законом № 911.

Статтею 60 Закону №1788 встановлено пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах.

Так, вказаною статтею визначено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 1997 № 303 «Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби в Україні» відділення реанімації, які існували до його введення, перейменовані у відділення (групи) анестезіології та інтенсивної терапії і відділення інтенсивної терапії.

Відповідно до листа Міністерства охорони здоров`я України від 08 грудня 2006 № 10 щодо обчислення стажу роботи у подвійному розмірі за нормами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» реанімаційні служби, час роботи у яких зараховується до 08 жовтня 1997 (тобто до наказу №303) існували у таких підрозділах: відділення (групи) анестезіології - реанімації; палати для реанімації і інтенсивної терапії; відділення реанімації і інтенсивної терапії.

Як слідує із записів в трудовій книжці Позивача :

01.04.1997 прийнята на посаду виїзного фельдшера дитячої реанімаційної бригади Центральної спеціалізованої станції швидкої допомоги.

31.03.2013 звільнена по переводу згідно ст.. 36 п. 5 КЗпП України до КУ «ТМО «ОЦЕМД та МК» та з 01.04.2013 прийнята на посаду фельдшера виїзної спеціалізованої бригади інтенсивної терапії та реанімації (дитяча) підстанції спеціалізованих бригад ШМД у порядку переводу із КУ «МКЛЕ та ШМД».

01.06.2015 на підставі наказу від 18.11.2014 №1361 «Про затвердження зміни до національного класифікатора України ДК003:2010», відповідно до Закону України «Про стандартизацію» назва посади змінена на «фельдшер з медицини невідкладних станів виїзної спеціалізованої бригади інтенсивної терапії та реанімації»;

01.02.2020 переведена на посаду фельдшера з медицини невідкладних станів виїзної спеціалізованої бригади інтенсивної терапії та реанімації ШМД дитячої підстанції спеціалізованих бригад ШМД Запорізької станції ЕМД у зв`язку з приєднанням КУ «ЗМЕ (ш)МД» ЗОР до КУ «ТМО «ОЦЕМД та МК» ЗОР.

30.10.2020 звільнена за власним бажанням.

Відповідно до Довідки від 04.02.2021 №44, що видана КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Позивачу в період з 01.04.1997 по 31.03.2013 надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х років з 14.06.2003 по 22.03.2006 (наказ №285 від 11.06.2003); надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 31.08.2011 по 07.07.2014.

Для визначення права на пенсію за вислугу років спеціальний стаж роботи як до 01.01.2004, так і після цієї дати зараховується за даними трудової книжки. При цьому, якщо є стаж роботи, зазначений у статті 60 Закону України Про пенсійне забезпечення" він обчислюється у подвійному розмірі.

Період перебування в частково оплачуваній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку і в додатковій відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею віку 6 років зараховується до стажу роботи за вислугу років в одинарному розмірі.

Відповідно до Положення про станцію швидкої медичної допомоги, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.96 року № 175, п.1.1. « Станція швидкої медичної допомоги (далі - Станція) є медичним закладом, який подає цілодобову екстрену медичну допомогу дорослому і дитячому населенню на догоспітальному етапі при нещасних випадках і станах, що загрожують життю чи здоров`ю».

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.

Відповідно до абз. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, санітарно-епідеміологічних закладів, діагностичних центрів мають право на пенсію за вислугу років при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.

Відповідно до розділу 2 Переліку до закладів охорони здоров`я відносяться: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

В зазначених закладах і установах право на призначення пенсії за вислугу років мають право: лікарі та середній медичний персонал.

Відповідно до примітки 2 цієї Постанови робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Переліком не передбачена необхідність підтвердження роботи в структурному лікувальному закладі для визначення чи підтвердження спеціального стажу.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Положеннями ст. ст. 3, 16 "Основ законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 №2802-ХІІ визначено, що закладами охорони здоров`я є підприємства, установи та організації, завданням яких є забезпечення різноманітних потреб населення в галузі охорони здоров`я шляхом подання медико-санітарної допомоги, включаючи широкий спектр профілактичних і лікувальних заходів або послуг медичного характеру, а також виконання інших функцій на основі професійної діяльності медичних працівників.

Не визначення в положеннях ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» безпосередньо реанімаційних бригад станцій швидкої допомоги не може слугувати незаперечною підставою для відмови у призначені та виплаті пенсії позивачеві в подвійному розмірі. Виходячи з повноважень та обов`язків, які виконують медичні працівники цієї бригади, додаткових вимог, що пред`являються діючим законодавством до них, в даному випадку повинна бути застосована аналогія закону і вимоги ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» про пільгове зарахування стажу також розповсюджуються на Позивача.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскільки матеріали не містять повних даних щодо належного розрахунку страхового стажу станом на 11.10.2017 позивача, вимога про зобов`язання Відповідача призначити пенсію є передчасною.

Проте належним способом захисту прав Позивача є визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 16.02.2021 №76 про відмову у призначенні пенсії Позивачу та зобов`язання Відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії від 11.02.2021 із обов`язковим зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі період роботи з 01.04.1997 по 11.10.2017 за виключенням періодів перебування у відпустках по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 15 червня 2021 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року у справі №280/2947/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова