Справа № 140/3053/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 140/3053/21 пров. № А/857/16374/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року у справі за його позовом до Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

суддя у І інстанції Ксендзюк А.Я.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 05 липня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту боротьби з наркозлочинністю Національної поліції України (далі - ДБН) від 19 лютого 2021 року №31о/с у частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 1-ого відділу (оперативних розробок та оперативної роботи) Управління боротьби з наркозлочинністю у Волинській області зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

поновити його на вказаній посаді з 19 лютого 2021 року;

стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2021 року по день поновлення на посаді.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року у справі № 140/3053/21, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 оспорюваним наказом ДБН від 19 лютого 2021 року №31о/с відбулося на підставі його рапорту з дотриманням вимог чинного законодавства. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними і задоволенню не підлягають.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення його позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Наполягає на тому, що суд прийняв надані відповідачем докази всупереч вимогам частини 9 статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України, позбавивши можливості сторону позивача на їх спростування, оскільки ОСОБА_1 було надіслано лише відзив без додатків.

Окрім того, судом першої інстанції не було взято до уваги положення частини 2 статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), яка підлягає до застосуванню до спірних правовідносин, а проведено аналіз законодавства, на яке позивач не посилався.

Судом не було встановлено дату ознайомлення позивача із оспорюваним наказом. Відповідач не надав жодного доказу про те, що ОСОБА_1 здав перепустку для входу у службові приміщення за місцем несення служби 19 лютого 2021 року або не здійснював вхід на територію Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ДБН) після цієї дати.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ДБН підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

При цьому звертає увагу апеляційного суду на те, що з урахуванням приписів пункту 2 частини 1 статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач не зобов`язаний подавати відзив на апеляційну скаргу з додатками іншим учасникам справи, а з огляду на положення пункту 1 частини 3 статті 44 цього Кодексу учасники справи вправі ознайомитися із матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень.

ОСОБА_1 реалізував своє право на звільнення зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII) шляхом подання відповідного рапорту від 10 лютого 2021 року, у якому просив звільнити його з 19 лютого 2021 року. У подальшому позивач отримав вихідні кошти у повній мірі, зауважень до проведеного розрахунку не мав, на службу не виходив.

Про жодний тиск чи примус з боку керівництва позивач не зазначає.

Твердження позивача про те, що про своє звільнення з 19 лютого 2021 року йому було повідомлено лише 25 лютого 2021 року не спростовує його волевиявлення звільнитись зі служби в поліції саме 19 лютого 2021 року. Окрім того, ОСОБА_1 зустрічний рапорт не подано, попередній не відкликано вчасно і в установленому порядку. Доводи апелянта щодо відвідування приміщень ГУ НП після 19 лютого 2021 року не є доказом бажання позивача продовжувати службу в поліції. Журнал видачі/повернення пластикових чіпованих карток в ДБН не ведеться і відомчими актами не передбачений.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу в Управлінні МВС України у Волинській області з 14 серпня 2006 року по 06 листопада 2015 року та з 07 листопада 2015 року по 19 лютого 2021 року у органах Національної поліції.

10 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав начальнику ДБН рапорт про звільнення зі служби в поліції відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII з 19 лютого 2021 року. Того ж дня, позивач звернувся до начальника ДБН із рапортом щодо відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, а також просив вирахувати кошти у сумі 2761,98 грн із заробітної плати за лютий 2021 року.

Наказом ДБН №31 о/с від 19 лютого 2021 року майора поліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого в особливо важких справах 1-го відділу (оперативних розробок та оперативної роботи) Управління боротьби з наркозлочинністю звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (власне бажання) частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII на підставі його рапорту від 10 лютого 2021 року та довідки №42 про отримання поліцейським предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився.

ОСОБА_1 не погодився із правомірністю вказаного наказу ДБН та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Часиною 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регламентовано приписами Закону № 580-VIII.

Відповідно до приписів частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 60 Закону № 580-VIII).

Згідно із пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Позивачем не заперечується факт подачі 10 лютого 2021 року начальнику ДБН рапорту про звільнення зі служби в поліції відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII з 19 лютого 2021 року, який відповідачем було задоволено шляхом прийняття оспорюваного наказу ДБН №31 о/с від 19 лютого 2021 року.

Доказів будь-якого тиску чи примус з боку керівництва щодо написання вказаного рапорту позивачем не зазначено.

До того ж ОСОБА_1 не заперечується факт проведення із ним повного розрахунку при звільненні без зауважень з його сторони.

Окрім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів подання позивачем рапорту (заяви) про відкликання рапорту від 10 лютого 2021 року про звільнення за власним бажанням, а листом заступника начальника 3-го відділу (забезпечення діяльності) 4-го управління (організаційно-аналітичне) ДБН НП України майора поліції О. Пастушенка від 28 травня 2021 року №2929/40/13/2021 підтверджується, що згідно з обліковими даними автоматизованої інформаційно-пошукової системи «КАНЦЕЛЯРІЯ» інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» заява (рапорт) ОСОБА_1 про відкликання рапорту від 10 лютого 2021 року до ДБН не надходила ні поштовим, ні електронним зв`язком.

Доводи скаржника про те, що йому судом першої інстанції не було надано можливості надати спростування відомостей, викладених у відзиві на його позовну заяву, на переконання апеляційного суду, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як зазначено у частині 2 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Позивачем до апеляційної скарги не долучено будь-яких доказів, які спростовують враховані судом першої інстанції докази відповідача, що були долучені до відзиву на позовну заяву, та свідчать про помилковість зроблених на їх підставі висновків.

Окрім того, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, що визнаються сторонами спору, та відсутності у матеріалах справи доказів відкликання позивачем свого рапорту про звільнення за власним бажанням від 10 лютого 2021 року, на переконання апеляційного суду, у ДБН не було правових підстав для відмови у задоволенні такого рапорту та неприйнятті рішення про звільнення ОСОБА_1 відповідно до його волевиявлення оспорюваним наказом від 19 лютого 2021 року №31о/с з огляду на приписи статті 38 КЗпП.

Водночас апеляційний суд погоджується із доводами відповідача про те, що твердження позивача про ознайомлення із оспорюваним наказом від 19 лютого 2021 року №31о/с лише 25 лютого 2021 року не спростовує волевиявлення останнього звільнитись зі служби в поліції саме 19 лютого 2021 року, а відвідування позивачем приміщень ГУ НП після 19 лютого 2021 року не є доказом бажання позивача продовжувати службу в поліції.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року у справі № 140/3053/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко