Справа № 813/3623/14
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 813/3623/14 пров. № А/857/14685/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Кардаш В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року, головуючий суддя Сакалош В.М., ухвалене о 10:47 год. у м. Львові, повний текст кого складено 22.06.2021 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Державної казначейської служби України, третя особа - Червоноградський міський суд Львівської області, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Державної казначейської служби України, третя особа - Червоноградський міський суд Львівської області про поновлення на посаді судді, стягнення матеріальних збитків, заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25.01.2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2011, позов задоволено частково; скасовано наказ начальника Львівського обласного управління юстиції №358-к від 01.11.2002 року Про звільнення ОСОБА_1 ; стягнуто з ТУ ДСА України у Львівській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 86 137,42 грн., матеріальні збитки в сумі 7 592,40 грн. моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 25.03.2014 року (К/9991/94688/11) касаційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області та ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25.01.2011 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2011 року скасовано, а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: скасовано наказ начальника Львівського обласного управління юстиції № 358-к від 01.11.2002 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді судді Червоноградського міського суду Львівської області з 21.10.2002 року в межах строку, на який його було обрано рішенням Львівської обласної ради від 01.02.1993 року. В іншій частині позовних вимог, зокрема, стосовно стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ТУ ДСА України у Львівській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 124 518,74 грн., моральну шкоду в сумі 20000,00 грн., судові витрати в сумі 8 685,60 грн.; у решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.02.2016 року по справі №К/800/35023/15 задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2015 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до останньої заяви про уточнення/зміну позовних вимог ОСОБА_1 просив суд: стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 287 679 грн., моральну шкоду в сумі 500 000 грн., матеріальну шкоду в сумі 531 111,81 грн., що складається з таких сум: матеріальна шкода у зв`язку з продажем нерухомості та цінних речей в сумі 335 835 грн., матеріальна шкода у зв`язку з оформлення договорів позики в сумі 170 000 грн., матеріальна шкода у зв`язку з здачею цінних речей, золотих та срібних виробів у ломбард для організації життя сім`ї, лікуванням мами, організації переїзду дочки для проживання за кордон, в сумі 25 276,81 грн.; стягнути судові витрати, пов`язані з прибуттям до суду, в сумі 21 925,22 грн.; стягнути судовий збір, сплачений при зверненні до Дніпровського районного суду м. Києва, в сумі 150 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач - ОСОБА_1 помер.

Ухвалою від 23.07.2018 року суд закрив провадження у справі в частині позовних вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, щодо інших позовних вимог (в частині про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто правовідносин, що допускають правонаступництво) суд зупинив провадження у справі - до встановлення правонаступника позивача.

Ухвалою від 03.12.2020 року суд поновив провадження у справі, залучив до участі у справі ОСОБА_2 в якості правонаступника покійного позивача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 21.10.2002 року по 25.03.2014 року з проведенням необхідних відрахувань згідно з чинним законодавством; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ТУ ДСА України у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що накази про приступання до виконання обов`язків судді ОСОБА_1 та щодо його звільнення з посади судді виносило Львівське обласне управління юстиції. Відповідно, нарахування та виплату заробітної плати як судді також здійснювало Львівське обласне управління юстиції; тим самим підтверджується наявність трудових відносин між Львівським обласним управлінням юстиції та позивачем.

В судовому засіданні представник відповідача - ТУ ДСА України у Львівській області підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Рішенням Львівської обласної ради народних депутатів XI сесії 1 демократичного скликання від 01 лютого 1993 року ОСОБА_1 обраний 01 лютого 1993 року народним суддею Червоноградського міського народного суду Львівської області строком на 10 років, а відповідно до наказу Львівського обласного управління юстиції № 20-к від 02 лютого 1993 року приступив до виконання обов`язків народного судді з 18 лютого 1993 року.

Указом Президента України від 21 жовтня 2002 року № 932/2002 «Про звільнення суддів ОСОБА_1 звільнено з посади судді на підставі пункту 5 частини 5 статті 126 Конституції України у зв`язку з порушенням присяги судді. 01 листопада 2002 року Львівське обласне управління юстиції видано наказ №358-к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді місцевого Червоноградського міського суду Львівської області.

Позивач оскаржив перелічені рішення про його звільнення до суду, просив поновити його на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, матеріальну та моральну шкоду.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 15 вересня 2010 року визнано незаконним рішення Вищої ради юстиції від 13 вересня 2002 року № 804 та Указ Президента України від 21 жовтня 2002 року № 932/2002.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 25 березня 2014 року скасовано наказ Львівського обласного управління юстиції від 1 листопада 2002 року № 358-К та поновлено ОСОБА_1 на посаді судді Червоноградського міського суду Львівської області з 21 жовтня 2002 року в межах строку, на який його було обрано рішенням Львівської обласної ради від 1 лютого 1993 року.

На виконання цього рішення суду видано наказ Червоноградського міського суду Львівської області від 03.09.2014 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Червоноградського міського суду Львівської області з 21.10.2002 року в межах строку, на який його було обрано рішенням Львівської обласної ради народних депутатів першого демократичного скликання від 01.02.1993, встановлено ОСОБА_1 з 03.09.2014 року щомісячну доплату в розмірі 30% від посадового окладу, відповідно до стажу роботи, що дає право на отримання доплати, який станом на 03.09.2014 року становить 11 років 09 місяців та 12 днів.

Вища Рада Правосуддя в рішенні від 7 листопада 2017 року № 3600/0/15-17 «Про внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Червоноградського міського суду Львівської області» за наслідками оцінки наведених обставин щодо звільнення ОСОБА_1 з посади судді та поновлення на цій посаді дійшла висновку, що строк повноважень судді Юрченка О.О. закінчився у грудні 2014 року.

Указом Президента України №443/2017 від 29.12.2017 ОСОБА_1 призначено суддею Червоноградського міського суду Львівської області.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що територіальне управління державної судової адміністрації в Львівській області утворене 15.09.2002 року на підставі вимог статті 125 Закону України «Про судоустрій України» від 07.02.2002 року № 3018-III та в спірних правовідносинах діє як процесуальний правонаступник Львівського обласного управління юстиції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Як встановлено частиною 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Матеріалами справи підтверджується, що період з 21.10.2002 року по 25.03.2014 року є періодом вимушеного прогулу, за який ОСОБА_1 належить виплата середнього заробітку.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК). Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, ОСОБА_2 як єдиному спадкоємцю ОСОБА_1 належить право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період.

В ухвалі від 25.02.2016 року про скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд Вищий адміністративний суд України дійшов наступних висновків: під час визначення розрахунку суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , керувались довідкою Головного управління юстиції у Львівській області за наявності інших довідок про заробітну плату, виданих, зокрема, ТУ ДСА України у Львівській області; суди помилково не застосували положення пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100) щодо коригування розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітної плати на коефіцієнт підвищення у зв`язку з підвищенням посадових окладів за посадою, з якої незаконно звільнено позивача; суди не вирішили питання щодо нарахування та стягнення відповідних платежів до Пенсійного фонду України та інших обов`язкових платежів.

Колегія суддів зазначає, що 01.06.2002 року набрав законної сили Закон України «Про судоустрій України», який визначав правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, систему судів загальної юрисдикції, основні вимоги щодо формування корпусу професійних суддів, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування, а також встановлює загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою.

У відповідності до статті 122 вказаного Закону матеріально-технічне забезпечення місцевих судів покладається на державну судову адміністрацію і здійснюється на підставі замовлень відповідного суду, в межах кошторису на утримання даного суду. Щодо забезпечення військових судів державна судова адміністрація взаємодіє з відповідними установами Міністерства оборони України. Особовий склад військових судів користується всіма видами військового спорядження нарівні з особовим складом військових частин і установ Міністерства оборони України.

Статтею 125 цього Закону передбачено, що державна судова адміністрація становить систему органів, що складається з Державної судової адміністрації України та територіальних управлінь державної судової адміністрації.

Державна судова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює організаційне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також інших органів та установ судової системи відповідно до цього Закону. Організаційне забезпечення діяльності Верховного Суду України, Конституційного Суду України та вищих спеціалізованих судів здійснюється апаратами цих судів.

Територіальні управління державної судової адміністрації утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Територіальні управління державної судової адміністрації підпорядковуються Державній судовій адміністрації України. У структурі Державної судової адміністрації України утворюється структурний підрозділ по управлінню організаційним забезпеченням військових судів.

Державна судова адміністрація серед іншого: готує матеріали для формування пропозицій щодо бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування відповідно до цього Закону; - виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів у випадках, передбачених цим Законом; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів.

Аналогічні за змістом функції та повноваження ДСА України та її територіальних управлінь щодо фінансового та організаційного забезпечення діяльності місцевих загальних судів передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, що набрав чинності з 03.08.2010 року, а також Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Таким чином, нарахування та виплату грошового забезпечення позивача здійснює Територіальне управління державної судової адміністрації в Львівській області, як процесуальний правонаступник Львівського обласного управління юстиції.

Крім цього, Територіальне управління державної судової адміністрації в Львівській області в межах своїх повноважень, володіє усіма необхідними даними щодо: середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , обчисленої відповідно до пункту 2 Порядку №100; підвищення посадового окладу судді місцевого загального суду за період з 21.10.2002 року по 25.03.2014 року, що дозволяє на підставі пункту 10 Порядку №100 провести обчислення відповідних коефіцієнтів підвищення та періодів, за які слід застосовувати згадані коефіцієнти.

З матеріалів справи слідує, що ухвалою про призначення бухгалтерської експертизи для визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням необхідності застосування коефіцієнтів підвищення, така не була проведена з причин недостатності в матеріалах справи даних для надання висновку судово-бухгалтерської експертизи.

ТУ ДСА України у Львівській області не надало суду належних та достатніх відомостей, що дозволили б провести обчислення суми середнього заробітку ОСОБА_1 самостійно чи за допомогою експертів в галузі бухгалтерського обліку, а задля належного захисту порушених прав позивача вірним є висновок суду попередньої інстанції щодо зобов`язання ТУ ДСА України у Львівській області нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням наведених вище висновків суду щодо механізму його обчислення.

При цьому, з цієї суми слід утримати та перерахувати у відповідні бюджети/фонди передбачені законодавством податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відтак покликання апелянта на відсутність бюджетних коштів для виплати середнього заробітку позивача у даній справі не є належною та обґрунтованою підставою для відмови у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як передбачено КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2021 року у справі №813/3623/14 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 18.11.2021 року.