Справа № 620/1377/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1377/21 Суддя першої інстанції: Заяць О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Карпушової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ніжинської міської ради Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ніжинської міської ради Чернігівської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправною відмови і зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Ніжинської міської ради Чернігівської області (далі - Відповідач, УСЗН Ніжинської міськради), третя особа - ОСОБА_2 (далі - Третя особа, ОСОБА_2 ), в якому просила:

- визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Ніжинської міської ради Чернігівської області у призначенні ОСОБА_1 компенсації фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Ніжинської міської ради Чернігівської області призначити ОСОБА_1 компенсацію фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 з січня 2021 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 позов задоволено повністю. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що підтвердження матеріалами справи факту належності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до однієї сім`ї свідчить про протиправність оскаржуваної відмови УСЗН Ніжинської міськради та дає підстави для висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом не було враховано, що у декларації про доходи та майновий стан ОСОБА_1 не було вказано серед членів сім`ї ОСОБА_2 , а проведеними перевірками встановлено факт проживання указаних осіб за різними адресами, що виключає можливість стверджувати і про наявність у них спільного побуту.

Після усунення визначених в ухвалі від 19.08.2021 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.09.2021 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що оскільки із заявою про призначення компенсації Позивач звернувся 18.01.2021, спірне рішення прийнято Відповідачем 27.01.2021, то посилання останнього на матеріали перевірки, що проведена 23.07.2021, тобто, після прийняття рішення суду у цій справі, є безпідставним. Зауважує, що акт від 11.01.2021, на який також посилається Апелянт, до суду першої інстанції не надавався, що унеможливлює врахування його в якості доказу в силу ч. 4 ст. 308 КАС України. Зазначає, що проживання за двома різними адресами пояснюється тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживають за ними в залежності від пори року. Підкреслює, що сплата комунальних платежів здійснюється з рахунків ОСОБА_1 , а платником вказується ОСОБА_3 лише у зв`язку з тим, що на нього відкриті особові рахунки.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2021 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої скасувати в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 1 групи безстроково та потребує стороннього догляду (а.с. 35), який здійснювала ОСОБА_1 та у період з 10.07.2019 по 23.06.2020 отримувала за це компенсацію (а.с. 5), що УСЗН Ніжинської міськради не заперечується.

Крім того, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстровані за одним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8).

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до УСЗН Нижнської міськради із заявою про призначення компенсації як фізичній особі, яка надає соціальні послуги (а.с. 27-38).

За наслідками розгляду указаної заяви і доданих до неї документів Відповідача направив Позивачу повідомлення від 27.01.2021 №03-18/143 про відмову у призначенні соціальної допомоги з підстав, що особа, яка потребує соціальних послуг з догляду - ОСОБА_2 - не належить згідно поданої декларації до членів сім`ї ОСОБА_1 , що суперечить умовам призначення компенсації, визначеними п. 1 Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 №589 (а.с. 39).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. 1 Закону України «Про соціальні послуги», Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 №859 (далі - Порядок №859), ст. 3 Сімейного кодексу України та ряду рішень Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на підтвердження належності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до однієї сім`ї.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про соціальні послуги» (далі - Закон) визначає основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах.

Пунктом 17 статті 1 указаного Закону передбачено, що соціальні послуги - дії, спрямовані на профілактику складних життєвих обставин, подолання таких обставин або мінімізацію їх негативних наслідків для осіб/сімей, які в них перебувають. Особі/сім`ї можуть надаватися одна або одночасно декілька соціальних послуг. Порядок організації надання соціальних послуг затверджується Кабінетом Міністрів України.

Суб`єктами системи надання соціальних послуг є, зокрема, надавачі соціальних послуг (п. 3 ч. 1 ст. 8 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону до надавачів соціальних послуг недержавного сектору належать підприємства, установи, організації, крім визначених частиною другою цієї статті, громадські об`єднання, благодійні, релігійні організації, фізичні особи - підприємці та фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності.

Згідно п. 1 ч. 6 ст. 8 Закону фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є особами з інвалідністю I групи.

За правилами ч. 7 ст. 8 Закону фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд.

Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації за догляд затверджує Кабінет Міністрів України. Таким актом є вже згаданий вище Порядок №859, який встановлює механізм призначення і виплати компенсації за догляд (далі - компенсація), що призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг (далі - фізична особа, яка надає соціальні послуги) особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (далі - соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі) та є, зокрема, особами з інвалідністю I групи.

Пунктом 3 Порядку №859 передбачено, що компенсація призначається і виплачується структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчим органом міської міста обласного значення, районної в місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади (далі - структурний підрозділ) за місцем проживання/перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.

У разі відсутності в об`єднаній територіальній громаді структурного підрозділу призначення і виплата компенсації можуть здійснюватися структурним підрозділом згідно з договором про співробітництво територіальних громад відповідно до Закону України «Про співробітництво територіальних громад».

Відповідно до п. 5 Порядку №859 до складу сім`ї фізичної особи, яка звертається за призначенням компенсації, включаються чоловік, дружина, діти віком до 18 років, а також діти, які навчаються за денною формою здобуття освіти в закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (в тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених закладів освіти і вступом до іншого закладу або в період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем і продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців) до досягнення 23 років і не мають власних сімей; жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі, але проживають однією сім`єю. При цьому діти, які навчаються за денною формою здобуття освіти в закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти до досягнення 23 років і не мають власних сімей, включаються до складу сім`ї незалежно від реєстрації місця проживання чи місця перебування. До складу сім`ї фізичної особи, яка надає соціальні послуги, що звертається за призначенням компенсації, не включаються особи, які перебувають на повному державному утриманні, та непрацездатні особи.

Згідно п. 6 Порядку №859 для отримання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги, подаються до структурного підрозділу заява про згоду надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі та документи/відомості у паперовій або електронній формі, зазначені в пункті 7 цього Порядку.

Підпунктом 1 пункту 7 Порядку №859 передбачено, що призначення і виплата компенсації здійснюються структурним підрозділом із місяця подання фізичною особою, яка надає соціальні послуги, таких документів - у паперовій формі, зокрема, заява про надання компенсації; заява про перерахування коштів із зазначенням рахунка в установі банку; копія паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України; копія документа, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, у якому зазначається реєстраційний номер облікової картки платника податків (подається фізичною особою, яка надає соціальні послуги, та особою, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі); декларація про доходи та майновий стан (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї) за формою, затвердженою Мінсоцполітики. У декларації також зазначається інформація про склад сім`ї заявника; копія акта огляду медико-соціальною експертною комісією.

Цим же пунктом Порядку №859 передбачено, що структурний підрозділ перевіряє подані/надіслані фізичною особою, яка надає соціальні послуги, документи/відомості, зазначає кількість прийнятих документів, порядковий номер заяви, дату її реєстрації, кількість неподаних документів, які необхідно подати, і дату, до якої ці документи мають бути подані.

Повідомлення про прийняття заяви із пакетом документів видається особисто фізичній особі, яка надає соціальні послуги, під час подання заяви або надсилається їй протягом одного робочого дня із дати подання заяви на поштову або електронну адресу заявника.

Якщо заява із пакетом документів надсилається поштою, днем подання заяви вважається дата відправлення, зазначена на поштовому штемпелі.

Якщо до заяви не додано всіх необхідних документів, структурний підрозділ протягом трьох днів з дати отримання заяви надсилає на поштову або електронну адресу заявника повідомлення про те, які документи потрібно подати. Якщо їх буде подано не пізніше ніж через один місяць з дня отримання повідомлення, днем подання заяви вважатиметься день її прийняття структурним підрозділом або відправлення поштою.

За правилами п. 14 Порядку №859 компенсація призначається з місяця звернення за нею, якщо протягом місяця з дня звернення подано всі необхідні документи.

Рішення про призначення компенсації або про відмову в її наданні приймається структурним підрозділом протягом 10 днів з дати подання документів, зазначених у пункті 7 цього Порядку, і наступного дня після його прийняття надсилається фізичній особі, яка надає соціальні послуги.

Для підтвердження факту спільного проживання з особою, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, та догляду за нею складається акт про проведення обстеження сім`ї фахівцями структурного підрозділу. Форма акта про проведення обстеження сім`ї затверджується Мінсоцполітики.

Якщо фізична особа надає соціальні послуги за місцем проживання/перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, але має інше зареєстроване місце проживання, обстеження сім`ї для встановлення факту догляду є обов`язковим.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що призначення компенсації можливе фізичній особі, яка надає соціальні послуги особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки та є, зокрема, особами з інвалідністю I групи. При цьому Порядок №859, визначаючи у пункті 5 осіб, які входять до складу сім`ї фізичної особи, яка звертається за отриманням допомоги, та які мають бути зазначені у декларації про доходи і майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, не відповідає на питання, хто належить до членів сім`ї такої особи.

Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно абз. 5 п. 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 31.03.2020 у справі № 205/4245/17 та від 23.04.2020 у справі № 686/8440/16-ц.

Як було встановлено раніше, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за однією адресою - АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи та потребує стороннього догляду, який, як вбачається із змісту заяв Позивача та Третьої особи (а.с. 34-35), надає останній Позивач.

Відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні компенсації, УСЗН Ніжинської міськради, як вірно встановлено судом першої інстанції, виходило з того, що ОСОБА_2 не належить до членів сім`ї ОСОБА_1 згідно поданої декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги (а.с. 36-37).

Разом з тим, судова колегія звертає увагу, що аналіз змісту декларації та її граф і розділів (а.с. 36-37) у поєднанні з приписами п. 5 Порядку №859 дають підстави вважати, що у ній ОСОБА_1 не повинна була зазначати ОСОБА_2 як особи, що входить до складу сім`ї, оскільки згідно пункту 5 згаданого Порядку до складу сім`ї фізичної особи, яка надає соціальні послуги, що звертається за призначенням компенсації, не включаються особи, які перебувають на повному державному утриманні, та непрацездатні особи. У спірному випадку за правилами ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_2 є непрацездатною особою, відтак відображення її як особи, що входить до складу сім`ї ОСОБА_1 , нормами Порядку №859 не передбачено.

Крім того, у відзиві на позов Відповідач звертав увагу, що на час розгляду звернення Позивача було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не забезпечують свою діяльність на основі соціального економічного, побутового укладу, зокрема, не сплачують витрат на житлово-комунальні послуги за адресою домогосподарства по АДРЕСА_1 , оскільки за цією адресою проживає та одержує субсидію на оплату житлово-комунальних послуг інша особа, відмінна від Позивача та Третьої особи.

Щодо указаних доводів УСЗН Ніжинської міськради судова колегія звертає увагу, що згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.08.2019 №178163630 (а.с. 48) та від 20.08.2019 №178163819 (а.с. 49) власниками у рівних частинах (1/2) квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Згідно пояснень Позивача, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, а також доданих до нього матеріалів, вбачається, що облікові рахунки для сплати комунальних послуг оформлені на ОСОБА_3 . Викладеним, на переконання судової колегії, пояснюється отримання субсидії для сплати комунальних послуг іншою, ніж ОСОБА_1 чи ОСОБА_2 особами.

Поряд з викладеним, у розрізі наведеного вище, судова колегія звертає увагу, що, як було зазначено вище, приписами п. 14 Порядку №859 передбачено, що для підтвердження факту спільного проживання з особою, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, та догляду за нею складається акт про проведення обстеження сім`ї фахівцями структурного підрозділу. Форма акта про проведення обстеження сім`ї затверджується Мінсоцполітики.

Якщо фізична особа надає соціальні послуги за місцем проживання/перебування особи, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, але має інше зареєстроване місце проживання, обстеження сім`ї для встановлення факту догляду є обов`язковим.

До апеляційної скарги УСЗН Ніжинської міськради були додані акти обстеження матеріально-побутових умови сім`ї від 11.01.2021 №1, в якому вказано на неможливості встановлення фактів догляду ОСОБА_1 за ОСОБА_2 , акт проведення обстеження сім`ї від 23.07.2021 №583/09-16, де вказано про неможливість підтвердження факту спільного проживання цих осіб та ведення спільного побуту, а також акт про фактичне місце проживання (непроживання) особи на території Носівської міської ради від 23.07.2021, в якому зафіксовано, що ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_2 , до неї два та іноді більше разів на тиждень приїжджають ОСОБА_1 разом з чоловіком з продуктами та для допомоги по господарству, а всю зиму ОСОБА_2 проживає у своїх родичів у місті Ніжині.

Однак судова колегія зауважує, що указані документи не можна вважати належними доказами на підтвердження фактів проживання/непроживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , ведення ними спільного побуту та наявністю у них спільних прав та обов`язків, оскільки вони складені поза межами передбаченого Порядком №859 десятиденного періоду розгляду заяви від 18.01.2021, а також, як свідчить зміст оскаржуваного повідомлення від 27.01.2021 №03-18/143, не покладалися в основу спірного рішення. Поряд з цим, указані обставини виключають можливість стверджувати, що заява Позивача від 18.01.2021 була розглянута уповноваженим органом повно, всебічно та із забезпеченням перевірки всіх обставин, що вказує на невідповідність спірного рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, що наведені у п. п. 3, 5 ч. 2 ст. 2 КАС України, та має своїм наслідком його скасування.

У розрізі наведеного щодо позовних вимог про зобов`язання УСЗН Ніжинської міськради призначити ОСОБА_1 компенсацію фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 з січня 2021 року, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Як було встановлено раніше, виключною компетенцією структурного підрозділу відповідної ради (у спірному випадку УСЗН Ніжинської міськради) є прийняття рішення про призначення компенсації або про відмову в її наданні. Отже, за такого правового регулювання і фактичних обставин цієї справи колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав Позивача є зобов`язання Відповідача повторно розглянути заяву від 18.01.2021 про призначення компенсації з урахуванням висновку суду.

Аналогічна за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі №233/330/17 та у постанові від 10.09.2020 у справі № 221/6434/16-а.

Крім іншого, судова колегія звертає увагу, що обраний спосіб захисту у спірному випадку є найсприятливішим для поновлення порушених прав Позивача, позаяк матеріали справи свідчать, що Відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про відмову призначенні компенсації, взагалі не досліджував питання спільного проживання та ведення спільного побуту ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , обмежившись лише вказівкою на відомості поданої ОСОБА_1 декларації без урахування вимог п. 5 Порядку №859, а відтак покладення рішенням суду першої інстанції обов`язку на УСЗН Ніжинської міськради призначити ОСОБА_1 компенсацію є безпосереднім втручанням у дискреційні повноваження органу соціального захисту населення, визначені в п. 14 Порядку №859 .

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, не врахував особливостей правового регулювання спірних правовідносин та залишив поза увагою неможливість втручання у дискреційні повноваження органу соціального захисту населення за умови встановлення неповноти дослідження останнім всіх обставин, з якими Закон і Порядок №859 пов`язує можливість призначення надавачу послуг компенсації. Викладене є підставою для скасування судового рішення в частині із ухвалення у ній нового про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини порушено норми матеріального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність зміни розподілу судових витрат і стягнення за рахунок бюджетних асигнувань УСЗН Ніжинської міськради на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 681,00 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог немайнового характеру (3/4).

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 371 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ніжинської міської ради Чернігівської області - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року - скасувати в частині зобов`язання Управління соціального захисту населення Ніжинської міської ради Чернігівської області (вул. Гоголя 6, м. Ніжин Чернігівської обл., 16600, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) компенсацію фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) з січня 2021 року.

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Ніжинської міської ради Чернігівської області (вул. Гоголя 6, м. Ніжин Чернігівської обл., 16600, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 18 січня 2021 року про призначення компенсації як фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 , з січня 2021 року, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Змінити розподіл судових витрат, зазначивши, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Ніжинської міської ради Чернігівської області (вул. Гоголя 6, м. Ніжин Чернігівської обл., 16600, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) підлягають витрати, пов`язані із сплатою судового збору, в сумі 681 (шістсот вісімдесят одна) гривня 00 копійок.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено та підписано «17» листопада 2021 року.