Справа № 420/13143/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 р. м.ОдесаСправа № 420/13143/21

Головуючий І інстанції Аракелян М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 25.08.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

27.07.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Другого Приморського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця 2-го Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області Кубрака К.В. від 06.08.2019р. про накладення на нього штрафу у сумі 76 800 грн., винесену у межах виконавчого провадження №53355475;

- зобов`язати державного виконавця здійснити розрахунок розміру аліментів (ВП №53355475) із врахуванням сплаченої ним суми штрафу у розмірі 76800 грн. в рахунок сплати аліментів;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області Кубрака К.В. від 02.09.2019р. про стягнення з нього виконавчого збору у сумі 33280 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сплата заборгованості позивача у межах виконавчого провадження №53355475 здійснена з урахуванням винесеної державним виконавцем постанови про накладення на позивача штрафу у сумі 76800 грн. У той же час, позивач не погоджується із постановою про накладення штрафу, а зараховані на погашення штрафу суми вважає за необхідне направити на погашення аліментів.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмові відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області Кубрака К.В. від 06.08.2019р. про накладення штрафу у сумі 76800 грн. на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №53355475, а також зобов`язано державного виконавця здійснити розрахунок розміру аліментів (ВП №53355475) із врахуванням сплаченої ОСОБА_1 суми штрафу у розмірі 76800 грн. в рахунок сплати аліментів. Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області Кубрака К.В. від 02.09.2019р. про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 33280 грн. Стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1100,80 грн.

На зазначене рішення суду, ОСОБА_2 (колишня дружина позивача), яка не брала участі у розгляді справи в суді 1-ї інстанції, подала апеляційну скаргу.

14.09.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Враховуючи, що апелянт - ОСОБА_2 не є безпосереднім учасником спірних правовідносин, які виникли виключно між позивачем у справі - ОСОБА_1 та органом державної виконавчої служби у ході вирішення спірного питання про правомірність накладення штрафу та стягнення виконавчого збору, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2021р. було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

Разом із тим, не погоджуючись із рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.08.2021р., відповідач 21.09.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2021р. дану апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.11.2021р.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У судове засідання суду апеляційної інстанції представник відповідача (апелянта) та позивач без поважних (документально підтверджених) причин не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення.

У зв`язку із неявкою сторін, дана справа була розглянута у відкритому судовому засіданні за наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

29.05.2018р. рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №520/16221/16 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 01.06.2018р. і до досягнення повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Далі, у грудні 2016р. та січні 2017р. позивачем, на виконання вказаного вище судового рішення, було сплачено по 3000 грн. аліментів, а з лютого 2017р. по червень 2018р. - по 2000 грн.

Одна, в подальшому, 04.06.2019р. постановою Одеського апеляційного суду у справі №520/16221/16-ц вказане вище рішення Київського районного суду м.Одеси від 29.05.2018р. змінено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у твердій грошовій сумі 10 000 грн. на місяць, починаючи з 17.12.2016р. до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12.07.2019р. до Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області надійшла заява стягувача - ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/16221/16, виданого 09.07.2019р.

12.07.2019р. державним виконавцем Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59537843.

При цьому, 12.07.2019р. державним виконавцем Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області Кубрак К.В. проведено розрахунок заборгованості позивача зі сплати аліментів та, з урахуванням постанови Одеського апеляційного суду від 04.06.2019р. встановлено, що розмір заборгованості (за період з грудня 2016р. по липень 2019р. включно) складає - 256000 грн.

06.08.2019р. державним виконавцем Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області у зв`язку із наявністю боргу по сплаті аліментів у сумі 256000 грн. (за 2 роки) прийнято постанову про накладення на позивача штрафу (30%) в сумі 76800 грн.

29.08.2019р., за даними Розпорядження №59537843, грошові кошти у сумі 332 800 грн. надійшли від боржника (позивача) на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №520/16221/16, виданого 09.07.2019р., та були перераховані на картковий рахунок стягувача, у межах виконавчого провадження №59537843.

02.09.2019р. державним виконавцем прийнято постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 10% у сумі 33280 грн.

Не погоджуючись із правомірністю винесених відповідачем вказаних вище постанов, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, неправомірності спірних рішень відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІ

За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII).

Як передбачено ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів.

У силу вимог ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень ч.1 ст.71 Закону №1404-VIII, виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, однак не менше «мінімального гарантованого розміру», передбаченого Сімейним кодексом України.

Згідно з ч.2 ст.182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється, зокрема, державним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч.3 ст.195 СК України).

Згідно з ч.8 ст.71 Закону №1404-VIII, спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

28.08.2018р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018р. №2475-VIII, згідно із яким ч.4 ст.11 Закону №1404-VIII викладено в такій редакції: «Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених п.п.1-4 ч.9, ч.14 ст.71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання».

Окрім того, відповідно до ч.14 ст.71 Закону №1404-VIII (в редакції Закону №2475-VIII) за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20% суми заборгованості зі сплати аліментів (абз.1); за два роки - у розмірі 30% суми заборгованості зі сплати аліментів (абз.2); за три роки - у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів (абз.3).

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абз.1 цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік. Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються із боржника у порядку, передбаченому цим же Законом, і перераховуються стягувачу.

Пунктом 8 розділу XVI «Інструкції з організації примусового виконання рішень» (затв. наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5), визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених ч.14 ст.71 Закону №1404-VIII.

Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до п.7 розділу I цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

Як уже зазначалося колегією суддів, Закон №2475-VIII набрав чинності 28.08.2018р.

За змістом ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Суть положень ст.58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі полягає насамперед у тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності.

Аналогічного змісту висновки було викладено у рішенні Конституційного Суду України від 02.07.2002р. №13-рп/2002.

Водночас, згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у своїй постанові від 24.11.2020р. у справі №620/517/20 (щодо подібних спірних правовідносин), не вважається «зворотною дією» застосування закону або ж іншого нормативно-правового акту щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія нормативного акту в часі).

Нормами Закону №2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018р., посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів та, серед іншого, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20% від суми несплачених аліментів), за два роки (30% від суми несплачених аліментів), за три роки (50% від суми несплачених аліментів).

При цьому, положення ч.14 ст.71 Закону №1404-VIII передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за певну кількість років.

Тобто, зазначена вище норма права дійсно містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника (позивача), а не на період її виникнення. Однак, на переконання колегії суддів, визначальним для вирішення даної справи є встановлення наявності заборгованості на момент винесення постанови про накладення штрафу, із обов`язковим урахуванням положень ч.4 ст.11 Закону №1404-VIII (строк обчислення заборгованості), та її розмір, який впливає на визначення суми штрафу.

Подібний висновок щодо застосування норм права викладений Верховним Судом у своїй постанові від 24.11.2020р. у справі №620/517/20.

Відповідно до пояснювальної записки до законопроекту цього Закону, його метою є, окрім іншого, створення економічних передумов для подальшого вдосконалення механізму забезпечення конституційного права дітей на достатній життєвий рівень, а також покращення матеріального забезпечення дітей у випадках, якщо батьки не дійшли згоди стосовно способу утримання дітей і такий спосіб утримання дітей вирішується судом.

Відтак, починаючи з 28.08.2018р., з урахуванням вказаних змін до законодавства, державний виконавець дійсно має право прийняти відповідне рішення про накладення на боржника штрафу у виконавчому провадженні по примусовому виконанню судового рішення про стягнення аліментів за встановленням двох юридичних фактів:

- по-перше, станом на 28.08.2018р. (та у подальшому на день прийняття рішення про накладення штрафу) боржник має заборгованість зі сплати аліментів;

- по-друге, розмір заборгованості із сплати аліментів учасником виконавчого провадження не оскаржений у судовому порядку.

Разом із цим, суд першої інстанції вірно звернув увагу на особливості правової ситуації, яка склалась при виконанні рішення Київського районного суду м.Одеси від 29.05.2018р. у справі №520/16221/16.

Так, як свідчать матеріали даної справи, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 29.05.2018р. у справі №520/16221/16 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (стягувача у межах виконавчого провадження) стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 01.06.2018р. і до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Далі, як вже зазначалося вище, позивачем у грудні 2016р. та січні 2017р. було сплачено по 3000 грн. аліментів, а з лютого 2017р. по червень 2018р. - по 2000 грн. на виконання рішення Київського районного суду м.Одеси від 29.05.2018р. у справі №520/16221/16.

Однак, в подальшому, постановою Одеського апеляційного суду від 04.06.2019р. вказане вище рішення Київського районного суду м.Одеси від 29.05.2018р. у справі №520/16221/16, яке тривалий час добровільно виконував позивач (боржник) було змінено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у твердій грошовій сумі - 10000 грн. (замість 2000 грн.) на місяць, починаючи з 17.12.2016р. до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 18.07.2019р. у справі №520/16221/16 у відкритті касаційного провадження - відмовлено.

Тобто, відповідно, з урахуванням зазначеного вище рішення апеляційного суду, за період з грудня 2016р. до червня 2018р., за який ОСОБА_1 вже було частково сплачено аліменти, на даний час повинно бути сплачено додатково - 8000 грн. щомісячно, а після червня 2018р. - 10000 грн. на місяць.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження №53355475, 12.07.2019р. ОСОБА_2 звернулася до Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області із заявою про відкриття виконавчого провадження із примусового виконання виконавчого документа №520/16221/16, виданого 09.07.2019р., на підставі якого державним виконавцем у той же день (т.б. 12.07.2019р.) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59537843.

Одночасно, державним виконавцем Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області проведено і розрахунок заборгованості позивача зі сплати аліментів та, із урахуванням постанови Одеського апеляційного суду від 04.06.2019р., визначено розмір заборгованості станом на 01.07.2019р. в сумі 310000 грн., та винесено першу постанову від 12.07.2019р. про накладення на ОСОБА_1 штрафу в сумі 93000 грн.

Однак, в подальшому, як видно з матеріалів даної справи, враховуючи помилково зроблений розрахунок заборгованості ОСОБА_1 , згадана вище постанова д/виконавця від 12.07.2019р. була скасована начальником Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області на підставі абз.4 ч.3 ст.74 Закону №1404-VIII.

Далі, 06.08.2019р. державним виконавцем Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області прийнято другу (спірну) постанову про накладення на ОСОБА_1 у зв`язку із наявністю боргу, що перевищує суму відповідних платежів за 2 (два) роки, штрафу в сумі 76800 грн.

Перевіряючи наведені вище обставини та оцінюючи надані сторонами докази, судова колегія зазначає про те, що факт ухвалення Одеським апеляційним судом постанови від 04.06.2019р. (справа №520/16221/16-ц) одночасно призвів до зміни розміру аліментів та відповідно до заборгованості з їх сплати, що має значення як при вирішені питання стосовно наявності або ж відсутності застосування до позивача штрафних санкцій за несплату аліментів, так і для визначення розміру виконавчого збору у виконавчому провадженні №59537843, який вираховується у відсотковому співвідношенні від розміру вказаної заборгованості.

З цього приводу, колегія суддів звертає увагу на той факт, що сума заборгованості, у даному конкретному випадку, «об`єктивно» виникла виключно на підставі зміни постановою Одеського апеляційного суду від 04.06.2019р. рішення Київського районного суду м.Одеси від 29.05.2018р. у справі №520/16221/16, а не за «накопичувальним» принципом у разі свідомого ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань по сплаті аліментів. Тобто, враховуючи вимоги ч.4 ст.11 Закону №1404-VIII, станом на 28.08.2018р. (дати законодавчого закріплення такої відповідальності) та на момент оскарження стягувачем в судовому порядку рішення суду 1-ї інстанції про розмір аліментів, що підлягають стягненню, у боржника фактично була відсутня заборгованість зі сплати аліментів.

Більш того, відсутність заборгованості позивача зі сплати аліментів до 28.08.2018р. фактично не заперечувалась і самим відповідачем, але останнім все рівно було помилково застосовано норму ч.14 ст.71 Закону №1404-VIII до цих спірних правовідносин, а саме до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання нею чинності.

Незважаючи на це, за даними розпорядження №59537843 грошові кошти у загальній сумі 332 800 грн. надійшли на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №520/16221/16, 29.08.2019р. та були перераховані на картковий рахунок стягувача по виконавчому провадженню (включаючи суму штрафних санкцій). Сплачена позивачем у добровільному порядку грошова сума, у свою чергу, покрила і заборгованість по аліментах, і суму штрафу, а також і суму витрат виконавчого провадження, однак, позивач при перерахуванні вказаної вище суми був переконаний, що сплачує лише суму заборгованості по аліментах, а про наявність постанови від 06.08.2019р. про накладення штрафу дізнався лише тільки 18.06.2021р. після ознайомлення його представника із матеріалами виконавчого провадження.

Жодного спростування встановлених обставин відповідачем в апеляційній скарзі не наведено та, зокрема, доказів направлення позивачу даної постанови, відповідно до вимог ч.1 ст.28 Закону №1404-VIII, не надано.

З огляду на викладене та враховуючи, що розрахунок конкретної суми боргу та прийняття постанови про накладення штрафу здійснені без урахування дня пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, суд 1-ї інстанції вірно та цілком обґрунтовано визнав протиправною постанову від 06.08.2019р. про накладення штрафу, винесену у межах виконавчого провадження №53355475, та, як наслідок, зобов`язав державного виконавця здійснити розрахунок розміру аліментів із врахуванням вже сплаченої боржником суми штрафу в рахунок сплати аліментів.

Щодо правомірності ухвалення спірної постанови від 02.09.2019р. про стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 33280 грн., то слід звернути увагу на наступне.

Як вже зазначалося судом апеляційної інстанції, розмір заборгованості по сплаті аліментів має безпосереднє значення як при вирішені питання стосовно наявності підстав для застосування до позивача штрафних санкцій за несплату аліментів, так і для визначення розміру виконавчого збору у виконавчому провадженні №59537843, який вираховується у відсотковому співвідношенні від вказаної заборгованості.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.27 Закону №1404-VІІІ передбачено, що «виконавчий збір» - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

У той же час, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, державний виконавець нараховує виконавчий збір із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому державний виконавець зобов`язаний нараховувати виконавчий збір щомісяця у розмірі, визначеному ч.2 цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься державним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про його нарахування.

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (ч.4 ст.27 Закону №1404-VІІІ в редакції Закону №2475-VIII).

Тобто, положення ч.4 ст.27 Закону №1404-VIII застосовуються виключно у разі наявності відповідної заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла саме з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання та розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців.

Матеріалами даної справи підтверджується, що 02.09.2019р. державним виконавцем Другого Приморського ВДВС у м.Одесі ГТУЮ в Одеській області Кубрак К.В. прийнято оскаржувану постанову про стягнення з позивача виконавчого збору. Поряд із цим, варто наголосити на тому, що державний виконавець під час прийняття постанови про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі - 33280 грн., виходив із 10% суми його заборгованості у розмірі - 256000 грн. та штрафу у розмірі - 76800 грн.

Однак, враховуючи те, що застосування до ОСОБА_1 штрафних санкцій, передбачених ч.14 ст.71 Закону №1404-VІІІ є безпідставним, а на момент винесення оскаржуваної постанови умови та підстави її винесення в сумі, яка зазначена в оскаржуваній постанові, були відсутні, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про те, що постанова від 02.09.2019р. про стягнення виконавчого збору у сумі 33280 грн. прийнята безпідставно та необґрунтовано.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що вирішуючи питання правомірності оскаржуваних постанов про накладення штрафу та стягнення виконавчого збору, суд, згідно з імперативними вимогами ч.2 ст.2 КАС України, перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони зокрема обґрунтовано, тобто із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Суд не може визнати рішення суб`єкта владних повноважень обґрунтованим, якщо при його прийнятті не враховані об`єктивні обставини та можливість особи, щодо якої таке рішення прийнято та воно впливає негативно на його статус, усунути такі обставини.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про те, що оскаржувані рішення відповідача, не відповідають критеріям, визначеним ст.2 КАС України, а представлені позивачем докази у своїй сукупності дають підстави вважати, що постанови від 06.08.2019р. про накладення штрафу та від 02.09.2019р. про стягнення виконавчого збору, винесені у межах виконавчого провадження №53355475, є протиправними та підлягають скасуванню.

У свою чергу, доказів направлення та, відповідно, отримання позивачем (його представником) постанови від 02.09.2019р. про стягнення виконавчого збору, відповідачем не надано та матеріали даної справи не містять.

Що ж стосується доводів апелянта про нібито факт пропуску позивачем встановленого ст.287 КАС України строку на оскарження постанови від 06.08.2019р. про накладення штрафу та від 02.09.2019р. про стягнення виконавчого збору, то колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.

Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - це проміжок часу у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Процесуальна можливість для звернення з позовом до суду пов`язана з певним часовим проміжком, протягом якого така особа може реалізувати своє право на звернення без застосування до неї наслідків пропуску такого строку, визначеного ст.123 КАС України.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені ст.287 КАС України.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (ч.1 ст.287 КАС України).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.287 КАС України, позовну заяву може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Отже, у даному випадку, строк звернення до суду обчислюється з того моменту, коли позивач дізнався про порушення його прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.28 Закону №1404-VIII (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваних постанов), документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, окрім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених п.п.1-4 ч.9 ст.71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі.

У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Саме із встановленням судом дати отримання позивачем спірних постанов, тобто часу, з якого позивачу стало відомо про їх існування, можливо обчислювати строки звернення позивача до суду з цим позовом.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 08.05.2019р. у справі №815/893/17, від 10.12.2020р. у справі №400/24/20 та від 29.01.2021р. у справі №580/150/20.

Як встановлено судами обох інстанцій та вбачається з матеріалів справи, лише 18.06.2021р. позивач (його представник) ознайомився із матеріалами виконавчого провадження №59537843 та вже 25.06.2021р. звернувся до суду (засобами поштового зв`язку).

Жодних доказів ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження раніше або отримання спірних виконавчих документів по пошті (або у інший спосіб) матеріали виконавчого провадження та матеріали справи не містять.

Тобто, позивач в межах визначеного ст.287 КАС України строку, а саме в 10-денний термін з моменту ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №59537843 звернувся з позовом про визнання протиправною та скасування постанови від 06.08.2019р. про накладення штрафу та від 02.09.2019р. про стягнення виконавчого збору.

Інших об`єктивних доводів на спростування висновків суду першої інстанції скаржником не наведено.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення її прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останньої.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 17.11.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко