Справа № 500/3279/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 500/3279/21 пров. № А/857/14791/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року, ухвалене суддею Мандзій О.П. у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі №500/3279/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, у якому просив:

- визнати протиправними дії компетентних посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, щодо нерозгляду звернення від 06.04.2021, яке зареєстроване 07.04.2021 в базі вхідної кореспонденції за №7983;

-зобов`язати компетентних посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, надати повну, точну та вичерпну відповідь на звернення від 06.04.2021, яке зареєстроване 07.04.2021 в базі вхідної кореспонденції за №7983;

-стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, 3000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що полягає у не розгляді звернення ОСОБА_1 від 06.04.2021, зареєстроване 07.04.2021 за вхідним №7983.

Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, розглянути звернення ОСОБА_1 від 06.04.2021, зареєстроване 07.04.2021 за вхідним №7983.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку, що відповідачем не забезпечено належного розгляду звернення позивача у порядку та спосіб, визначений законом, а тому допущено протиправну в контексті ч.2 ст.2 КАС України бездіяльність щодо не розгляду звернення ОСОБА_1 від 06.04.2021, зареєстрованого 07.04.2021 за вхідним №7983.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, сторони оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Позивач просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмовлених позовних вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд дійшов до помилкового висновку про відсутність доказів спричинення йому моральної шкоди.

Відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи відповідача зводяться до того, що запит позивача, зареєстрований 06.04.2021 за вх.№ 7983, було розглянуто та надано відповідь у межах та у відповідності Конституції України, Законів Укаїни «Про Державне бюро розслідувань», «Про звернення громадян», Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та організації особистого прийому громадян у центральному апараті Державного бюро розслідувань та його територіальних органах, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 13 вересня 2019 року №258.

Вказує, що у зв`язку з обмеженим фінансуванням відповідь на звернення скеровано на адресу заявника за вих.№11/8666/02-21 від 28.04.2021 засобами поштового зв`язку простим листом та стверджує, що про неотримання цього відправлення відповідачу стало відомо лише з оскаржуваного рішення.

Звернення було розглянуто повторно та рекомендованим листом було направлено відповідь на звернення вих.№ 11-02-6070/21 від 23.07.2021.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг та відзиву ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом достовірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 25.03.2021 надіслано Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, інформаційний запит про:

-кількість звернень, які надійшли на електронні поштові скриньки: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від ОСОБА_1 упродовж грудня 2020 року по березень 2021 року, номери та дати їх реєстрації в базі вхідної кореспонденції, а також ті, що отримані через заповнення на офіційному веб сайті ДБР з поміткою Територіальне управління в місті Києві, у тому числі одержаного 12.03.2021 рекомендованим листом з трекінгом №542;

-кількість наданих, офіційно підтверджених письмово, відповідей по вказаним вище зверненням, із зазначенням дати їх вручення ОСОБА_1 , а також номерів та дат реєстрації таких відповідей у базі вихідної кореспонденції.

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, листом від 31.03.2021 №ПІ31/14-2021 повідомило позивачу про отримання 11 звернень: скарга датована 30.11.2020 отримана та зареєстрована 02.12.2020 №34948; запит датований 02.12.2020 отримано та зареєстровано 03.12.2020 №34998; запит датований 16.12.2020 отримано та зареєстровано 16.12.2020 №36437; заява датована 24.12.2020 отримана та зареєстрована 28.12.2020 №37429; запит на публічну інформацію датований 17.12.2020 отримано та зареєстровано 17.12.2020 №ПІ 214/11-2020; скарга датована 04.01.2021 отримана та зареєстрована 14.01.2021 №682; заява датована 02.02.2021 отримана та зареєстрована 03.02.2021 №2444; заява датована 09.03.2020 отримана та зареєстрована 15.03.2021 №5705; скарги датовані 13.01.2021 та 19.01.2021, направлені з ДБР, отримані та реєстровані 15.02.2021 №379; скарга датована 26.01.2021, направлена з ДБР, отримана та зареєстрована 15.02.2021 №3800; запит, направлений з ДБР 10.03.2021, отримано та зареєстровано 10.03.2021 року №5498.

Відповідь на запит на публічну інформацію від 17.12.2020 надано 23.12.2020 за вихідним №214/11-2020. Відповідь на заяву від 15.03.2021 №5705 та запит від 10.03.2021 №5498 надана 29.03.2021 року за вихідним №11/5988/02-2021. На інші звернення відповіді не надавались.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 29.03.2021, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, листом від 02.04.2021 №ПІ32/14-2021 повідомило позивачу про отримання в межах кримінального провадження №0000032 за період з вересня 2020 року по листопад 2020 року 4 звернень: скарга датована 01.10.2020 отримана та зареєстрована 02.10.2020 №28701; лист датований 19.10.2020 отримано та зареєстровано 20.10.2020 №30630; скарга датована 20.10.2020 отримана та зареєстрована 22.10.2020 №30903; лист датований 10.11.2020 отримано та зареєстровано 30.11.2020 №34437. На звернення відповіді не надавались.

Надалі позивачем 06.04.2021 надіслано Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, звернення про надання інформації:

-з яких причин (обставин) ОСОБА_1 не надано відповідей по отриманим Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, та зареєстрованим в базі вхідної кореспонденції зверненням №36437 від 16.12.2020, №37429 від 28.12.2020, №682 від 14.01.2021, №2444 від 03.02.2021, №5705 від 15.03.2021, а також скаргою від 26.01.2021, отриманою 15.02.2021 з ДБР за №3798;

-які дії вжито задля припинення свавілля та беззаконня щодо не розгляду звернень, хто із посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, поніс відповідальність за неналежне виконання своїх службових обов`язків, недодержання законодавства України про державну службу, вчинення ганебних вчинків.

З покликанням на ст.20 Закону України "Про звернення громадян" відповідь на звернення ОСОБА_1 просив надати на адресу: АДРЕСА_1 ».

У відповідності до листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, від 07.04.2021 №ПІ39/14-2021, вказаний запит, який надійшов на електронну пошту , зареєстровано 07.04.2021 за вхідним №7983.

Ненадання відповідачем відповіді на звернення від 06.04.2021, яке зареєстроване 07.04.2021 в базі вхідної кореспонденції за №7983, слугувало підставою для звернення позивача до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно достатті 40 Конституції України кожна особа має право направляти письмові звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно зі статтею 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненням громадян, відповідно до частини першоїстатті 3 цього Закону слід розуміти викладені в письмовій формі або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (частина 1 статті 5 Закону №393/96-ВР).

Статтею 18 Закону № 393/96-ВР передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Положеннями статті 19 Закону №393/96-ВР встановлено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Пунктом 1 Указу Президента України «Про першочергові заходи щодо забезпечення реалізації та гарантування конституційного права на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування» від 07 лютого 2008 року №109/2008 вказано Кабінету Міністрів України, міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським, районним державним адміністраціям та органам місцевого самоврядування вжити невідкладних заходів щодо забезпечення реалізації конституційних прав громадян на письмове звернення та особистий прийом, обов`язкове одержання обґрунтованої відповіді, неухильного виконання нор мЗакону України «Про звернення громадян», упорядкування роботи зі зверненнями громадян, зокрема, щодо: недопущення надання неоднозначних, необґрунтованих або неповних відповідей за зверненнями громадян, із порушенням строків, установлених законодавством, безпідставної передачі розгляду звернень іншим органам; викоренення практики визнання заяв чи скарг необґрунтованими без роз`яснення заявникам порядку оскарження прийнятих за ними рішень; створення умов для участі заявників у перевірці поданих ними заяв чи скарг, надання можливості знайомитися з матеріалами перевірок відповідних звернень; з`ясування причин, що породжують повторні звернення громадян, систематичного аналізу випадків безпідставної відмови в задоволенні законних вимог заявників, проявів упередженості, халатності та формалізму при розгляді звернень; вжиття заходів для поновлення прав і свобод громадян, порушених унаслідок недодержання вимог законодавства про звернення громадян, притягнення винних осіб у встановленому порядку до відповідальності, в тому числі до дисциплінарної відповідальності за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків щодо розгляду звернень громадян.

Відповідно до статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 під поняттям орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Отже, відповідач, як орган державної влади, зобов`язаний в термін не більше одного місяця об`єктивно, всебічно і вчасно розглянути звернення (заяву) позивача в межах своєї компетенції, а також в обов`язковому порядку у відповідні строки повідомити про наслідки розгляду звернення (заяви).

Водночас, згідно доводів позивача відповідь на звернення від 06.04.2021, яке зареєстроване відповідачем 07.04.2021 в базі вхідної кореспонденції за №7983, на його адресу не надходила.

Слід зазначити, що порушені позивачем у зверненні питання стосуються розгляду (не розгляду) попередніх звернень ОСОБА_1 , що адресувались Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві. Тобто позивачем у зверненні порушені питання реалізації його особистих прав та законних інтересів та належать до компетенції відповідача.

Отримання Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, звернення позивача ві 06.04.2021 не заперечується. Воночас відповідач листом від 07.04.2021 №ПІ39/14-2021 повідомив заявника про отримання та реєстрацію цього звернення 07.04.2021 за вхідним №7983.

Однак, на спростування доводів позивача, доказів належного розгляду звернення позивача від 06.04.2021 відповідачем суду не надано та не доведено вжиття всіх належних дій, в межах визначених законом, пов`язаних із його розглядом.

До апеляційної скарги відповідачем додано копію листа вих.№11/8666/02021 від 28.04.2021, який, згідно доводів відповідача, у зв`язку з обмеженим фінансуванням скеровувався на поштову адресу заявника простим поштовим відправленням, що не дозволяє прослідкувати факт отримання його адресатом.

Так, відповідно до п.9 Розділу V «Порядок розгляду звернень і запитів, надання відповідей» Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та організації особистого прийому громадян у центральному апараті Державного бюро розслідувань та його територіальни органах, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 13 вересня 2019 року №258, чинної на дату отримання звернення відповідачем, відповідь на звернення надається засобами поштового чи електронного зв`язку або особисто заявнику з обов`язковим дотриманням порядку надання відповіді згідно з чинним законодавством.

При цьому, суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що обраний відповідачем спосіб скерування відповіді на звернення не є єдино можливим, а його використання не виключає можливості паралельного використання будь-якого іншого альтернативного способу належного доведення до відома позивачу інформації про розгляд його звернення. Множинність способів надання відповіді на звернення дозволяє обрати один або декілька способів, які забезпечують належне отримання її заявником.

Крім того, інших доказів скерування відповіді на звернення позивача від 06.04.2021, які б усунули сумніви щодо формальності розгляду звернення відповідачем та спростували доводи позивача про неотримання відповіді заявником, на розгляд суду не надано.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип належного урядування, зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Дії або рішення суб`єкта владних повноважень вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються).

Правомірне очікування виникає у особи в тому випадку, коли внаслідок правового регулювання зі сторони суб`єкта владних повноважень у особи наявне розумне сподівання, що стосовно до неї суб`єкт владних повноважень буде діяти саме так, а не інакше.

Наявність законних очікувань (яку в кожному окремому випадку встановлює Суд) є передумовою для відповідного захисту. В свою чергу, умовою наявності законного очікування в розумінні практики Європейського суду з прав людини є достатні законні підстави (sufficientlegalbasis) в національному праві або усталена практика публічної адміністрації. Іншими словами, законне очікування - це очікування можливості (ефективного) здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання необхідним у демократичному суспільстві, Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

Крім того, суд зазначає, завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що відповідачем не спростовано наведених позивачем доводів в обгрунтування заявлених в адмістративному позові вимог.

З огляду на встановлені обставини справи, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції поділяє висновок суду першої інстанції, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не вжив усіх належних заходів щодо розгляду звернення, чим допустив бездіяльність, а тому з метою дотримання закріпленого статтею 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, забезпечення ефективного захисту прав позивача, слід зобов`язати відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.04.2021 у визначеному законом порядку та проінформувати про результати її розгляду заявника.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягненя моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Вказана процесуальна норма передбачає можливість заявлення позивачем вимоги про відшкодування шкоди в одному адміністративному позові виключно з вимогами про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким таку шкоду було заподіяно.

Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Аналізуючи наведені положення законодавства у зі ставленні з обставинами цієї справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, насамперед слід звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі, позивач вказує, що протиправна бездіяльність відповідача влинула на його психо-емоціний стан, а саме постійне очікування відповіді на звернення та дискримінація відповідача під час розгляду його звернень в порівнянні зі зверненнями інших громадян зумовлювало виникнення у нього психічного напруження.

Однак, позивач не надав суду належних доказів на підтвердження обставин заподіяння йому моральної шкоди та наявність причинно-наслідкових зв`язків між моральною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача.

Наведені обставини враховані судом першої інстанції при перевірці дій (бездіяльності) відповідача критеріям правомірності, визначених ч.2 ст. 2 КАС України, та стосовно наявності підстав для визнання їх протиправними.

Доводи, наведені скаржниками в апеляційних скаргах не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановленні статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі № 500/3279/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
З. М. Матковська