Справа № 480/11838/21
Суддя: С.М. Глазько
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про відмову у забезпеченні позову
Суддя Сумського окружного адміністративного суду Глазько С.М. розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,-
В С Т А Н О В И В:
15.11.2021 до Сумського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій заявник просить:
- зупинити дію рішення виконавчого комітету Сумської міської ради № 39 від 15.01.2019 про зміну договору найму квартири за адресою: АДРЕСА_1 - призначення ОСОБА_2 наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради №39 від 15.01.2019;
- заборонити відділу обліку житла ЦНАП Сумської міської ради використовувати рішення виконавчого комітету Сумської міської ради № 39 від 15.01.2019, для надання адміністративних послуг стосовно квартири за адресою: рішення ВК СМР №39 від 15.01.2019.
В обґрунтування даної заяви вказано, що сім`я заявника у 1972 році складалась з: батька - ОСОБА_3 ; мати - ОСОБА_4 ; синів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням ВК СМР депутатів трудящих Сумської області УРСР від 01 червня 1972 року батьку ОСОБА_3 з вторинного фонду комунальної власності була надана квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Наймачем квартири був визначений батько заявника - ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько - ОСОБА_3 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати - ОСОБА_4 .

У 2019 році заявник разом зі своєю сім`єю періодично виїздили до Польщі на роботу, при поверненні додому у квартиру, виявили, що дверний замок змінений, на їх дзвінки брат не відповідав, до квартири потрапити заявник не міг. Так відбувалось кожного разу коли вони поверталися додому, поки у травні 2021 році у ході підготовки подання позову про визначення права користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою, 06.07.2021 заявник дізнався про те, що договір найму квартири за адресою: АДРЕСА_1 , змінено без його згоди у 2019 році, і наймачем житла є його брат - ОСОБА_2 , який до відділу обліку житла, у рамках надання адміністративної послуги, подав відповідну заяву.

ОСОБА_1 зазначає, що відділ обліку житла ЦНАП СМР прийнявши заяву від ОСОБА_2 про призначення його наймачем зазначеної квартири без письмової згоди всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ним, незаконно змінив договір найму житла, а ВК СМР ухвалив протиправне рішення про призначення ОСОБА_2 наймачем квартири, замість померлого батька ОСОБА_1 , на що ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_5 згоди не давали.

У зв`язку з зазначеними обставинами, позивач вважає, що необхідне вжиття заходів з забезпечення позову, для запобігання порушення його прав, унеможливлення виконання рішення суду та запобігання ухвалення Сумською міською радою та її виконавчим комітетом нових протиправних рішень.

Розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку, що підстави для забезпечення позову відсутні, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Для можливості застосування судом вищезазначених форм забезпечення позову необхідна наявність певних підстав, передбачених чинним законодавством України.

Однією з зазначених підстав є наявність публічно-правого спору, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до змісту заяви, позивач визначає предметом спору та об`єкт забезпечення позову - рішення виконавчого комітету Сумської міської ради № 39 від 15.01.2019 про зміну договору найму квартири за адресою: АДРЕСА_1 та призначення ОСОБА_2 наймачем зазначеної квартири.

Суд зазначає, що завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Спором адміністративної юрисдикції у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 823/325/16.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Зі змісту заяви вбачається, що спірні правовідносини стосуються права користування житлом, а саме: визнання ОСОБА_2 наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

З Єдиного державного реєстру судових рішень, судом встановлено наявність рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.02.2021 по справі №592/13032/20, відповідно до резолютивної частини якого, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа на стороні позивача - ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, був задоволений, а саме: визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (https://reestr.court.gov.ua/Review/94819087).

Вказане рішення суду набрало законної сили 12.03.2021.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/2017 (провадження № 14-130цс18) та постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 810/886/16.

З огляду на вказане та враховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що вказаний спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому не підлягає задоволенню заява ОСОБА_1 про забезпечення позову в порядку адміністративного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за потрібне роз`яснити заявнику, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Роз`яснити заявнику, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня складання ухвали. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Суддя С.М. Глазько