Справа № 826/25866/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2021 року м. Київ № 826/25866/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Арсірія Р.О., за участю секретаря судового засідання Пономаренко К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за участі представників сторін:

представник позивача - Васянович Сергій Михайлович

від відповідача 1: (Державна фіскальна служба України) не прибув

від відповідача 2: (Державна податкова служба) Тюрменко Владислав Віталійовичвід відповідача 3: (Державна митна служба) Марічева Ганна Андріївна

за позовомОСОБА_1
до Державної фіскальної служби України Державної митної служби України
проскасування наказу № 3418-о від 26.10.2015, зобов`язання вчинити дії

прийняв до уваги наступне:

Позивач звернулася до суду з позовом до Державної фіскальної служби України в якому просить:

- Скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 26 жовтня 2015 року

№3418-о «Про звільнення ОСОБА_1 »

- Зобов`язати Державну фіскальну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Державної фіскальної служби України.

- Зобов`язати Державну фіскальну службу України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

- Витребувати з Державної фіскальної служби України довідку про середній заробіток Позивача.

- Зобов`язати Державну фіскальну службу України внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 : визнати недійсним запис про звільнення, внести запис про поновлення на роботі.

Позов обґрунтовано тим, що наказом Державної фіскальної служби України №3418-о від 26.10.2015 звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Державної фіскальної служби України на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю, Закону України «Про очищення влади», звіту про результати проведеної перевірки щодо виконання ДФС норм Закону України «Про очищення влади» від 21.10.20158, пункту 6 витягу з протоколу №116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015. Позивач зазначає, що в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 не займала керівних посад в центральному органі виконавчої влади, що забезпечував формування та реалізував державну податкову та/або митну політику відповідно до Закону України «Про очищення влади», а також що в період з червня 2011 по вересень 2014 перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, та відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

З оскаржуваним наказом позивач не згодна, вважає його незаконним та таким, що прийнятий всупереч трудовому законодавству.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/25866/15.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2015 року зупинено провадження у справі № 826/25866/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі до розгляду Конституційним Судом України об`єднаного конституційного провадження за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади».

29.07.2021 поновлено провадження у справ та призначено підготовче судове засідання. Замінено первинного відповідача - Державну фіскальну службу України на Державну податкову службу України.

У підготовчому засіданні судом остаточно визначено предмет спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначено обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; визначено порядок розгляду справи.

В ході підготовчого провадження судом встановлено, що звернення позивача до суду обумовлено її звільненням з посади заступника директора департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Державної фіскальної служби України на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю на підставах передбачених Законом України «Про очищення влади».

Ухвалою окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2021 залучено до участі у справі в якості відповідача 2 - Державну фіскальну службу України, відповідача 3 - Державну митну службу України. Зобов`язано надати до суду довідку про середню заробітну плату (з детальним розрахунком складових заробітної плати) ОСОБА_1 за останні два повністю відпрацьовані календарні місяці роботи перед звільненням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (зі змінами).

Через канцелярію суду були подані пояснення у справі, в яких відповідач 1 обґрунтовує неможливість подачі довідки про розмір заробітної плати позивача, адже дана довідка може бути надана суду лише у наявності трудових відносин з працівником або переданням відомостей від Державної фіскальної служби. До державної податкової служби не було подано жодних бухгалтерських відомостей щодо нарахування та виплати заробітної плати працівникам Державної фіскальної служби.

Відповідач 2 через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву в якому зазначає, що не погоджується з позовною заявою та вважає її такою, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. ДФС України проведено перевірку з 29.09.2015 року до 08.10.2015, під час якої встановлено, що позивач обіймала посаду заступника керівника територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну справу, що стало підставою для звільнення позивача на підставі Закону України «Про очищення влади». Висновок про наявність підстав для звільнення ґрунтується на результатах вивчення особової справи позивача стосовно перебування на вищевказаній посаді.

27.09.2021 відповідачем 3 через канцелярію суду подано відзив на адміністративний позов, в якому зазначає, що Державна фіскальна служба України не припинена, розподільчого балансу не складено та не підписано, а отже Державна фіскальна служба України продовжує здійснювати відповідні повноваження та функції. Таким чином, з огляду на те, що позивач оскаржує наказ ДФС, залучення Державної митної служби України у якості відповідача по справі є безпідставним. Відповідно до частини першої та другої статті 235 Кодексу законів про працю України, відповідно до яких у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Щодо зобов`язання надати до суду довідку про довідку про середню заробітну плату (з детальним розрахунком складових заробітної плати) ОСОБА_1 за останні два повністю відпрацьовані календарні місяці роботи перед звільненням, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (зі змінами), відповідач 3 повідомляє, що не перебував у трудових відносинах з позивачем, а отже не є суб`єктом нарахування заробітної плати та звільнення.

05.10.2021 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

19.10.2021 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив Державної фіскальної служби України та Державної митної служби України.

Під час судового засідання посилаючись на відповідь на відзиви предстваник позивача заявив, що він також просить зобов`язати Державну податкову службу України надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до вимог частини 1 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, той факт, що до суду не надходила заява про зміну предмету позову, та підготовче судове засідання було закінчено 05.10.2021, суд зазначену позовну вимогу не розглядає.

Не підлягає розгляду також зазначена як вимога «Витребувати з Державної фіскальної служби України довідку про середній заробіток Позивача», заначене питання вирішується в ході розгяду справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач працювала в органах державної податкової (доходів і зборів, фіскальної) служби з липня 2002 року.

- з 25.09.2005 по 23.06.2011 в Державній податковій адміністрації України. (в тому числі на посаді заступника керівника самостійного структурного підрозділу з 12.05.2009 по 23.06.2011);

- з 24.06.2011 по 01.04.2013 в Державній податковій службі (в тому числі на посаді заступника керівника самостійного структурного підрозділу з 24.06.2011 по 01.04.2013);

- з 02.04.2013 по 30.09.2014 в Міністерстві доходів і зборів України;

- з 01.10.2014 по 26.10.2014 (в тому числі на посаді заступника керівника самостійного структурного підрозділу з 24.06.2015 по 26.10.2015);

Посаду заступника керівника самостійного структурного підрозділу позивач обіймала в Державній податковій адміністрації України, Державній податковій службі України та Державній фіскальній службі України. У Міністерстві доходів і зборів України позивач займала посади:

- заступника начальника управління - начальника відділу аналізу та координації фінансово-господарської діяльності підвідомчих установ, організацій та державних підприємств управління бюджетного планування та фінансового аналізу Департаменту фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку - з 02.04.2013 по 13.10.2013;

- заступника начальника управління - начальника відділу координації роботи підвідомчих державних підприємств управління бюджетного планування Департаменту фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку - з 14.10.2013 по 01.10.2014.

При цьому у зазначений період, а саме з червня 2011 року по вересень 2014 року, позивач перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (соціальні відпустки).

16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади».

Суд встановив, що наказом Державної фіскальної служби України №3418-о від 26.10.2015 звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Державної фіскальної служби України на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю, Закону України «Про очищення влади», звіту про результати проведеної перевірки щодо виконання ДФС норм Закону України «Про очищення влади» від 21.10.20158, пункту 6 витягу з протоколу №116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015.

Вважаючи наказ про звільнення протиправним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України "Про очищення влади".

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України "Про очищення влади" протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до частини 3 названого Закону протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Пунктом 4 частини 2 статті 3 Закону України "Про очищення влади" передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Пунктом 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України, який застосовується до правовідносин, що врегульовують проходження публічної служби, визначено, що підставою для припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України "Про очищення влади".

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень вищевказаного Закону України "Про очищення влади" впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини перша, друга, четверта, шоста, сьома статті 43 Конституції України).

Як зазначено Конституційним Судом України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 підпункту 6.1.1 пункту 6.1 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 № 2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про очищення влади" очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Положеннями статті 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно з пунктом 12 резолюції Парламентської асамблеї ради Європи №1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Разом з тим відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено обов`язок суду застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61 рішення у справі "Любох проти Польщі", рішення у справі "Матиєк проти Польщі").

У проміжному висновку від 16.12.2014 № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України "Про очищення влади" (Закону "Про люстрацію") Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що: "Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це" (пункт 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: "особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій" (підпункт "h" пункту 20 розділу 3 висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії від 13.10.2009 № 524/2009).

Таким чином, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 17.10.2019 у справі "Полях та інші проти України" (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18 та №47749/18), яке стосується звільнення державних службовців відповідно до Закону України "Про очищення влади", і в якому Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підставі Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів ОСОБА_2 , не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Суд вказав, що заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Навпаки, така широка сфера діяльності призвела до звільнення заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як пан ОСОБА_2 став Президентом і просто не зміг подати у відставку протягом року після його вступу на посаду.

Крім того, Суд зазначив, що Уряд України висунув різні аргументи на підтримку закону, такі як практика розміщення корумпованих чиновників на державній службі за пана ОСОБА_2 , рішення Конституційного Суду 2010 року, яке збільшило його повноваження та передбачуване політично мотивоване переслідування протестуючих Євромайдану. Однак ці питання не мали жодної актуальності у рішенні про застосування Закону про люстрацію до заявників. Не було виявлено зв`язку між ними та тими негативними подіями.

Ключовим у позиції Суду в рішенні у справі "Полях та інші проти України" є § 156, де Суд зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них застосовано заходи відповідно до Закону України "Про очищення влади", не була класифікована як "кримінальна" в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував Президент ОСОБА_2 .

Відтак, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і Суд у §324 даного рішення визнав порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Таким чином, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України "Про очищення влади" до осіб, які в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 перебували на окремих посадах державної служби, без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів ОСОБА_2 , суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Поряд із цим, відповідачами не надано доказів, які б у встановленому порядку підтверджували факт того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність застосування до позивача процедур, передбачених Законом України "Про очищення влади", а, відповідно, й про протиправність оскаржуваного наказу про його звільнення.

При цьому, на час початку роботи позивача не існувало Законів, які б визначали правопорушенням зайняття займаної ним посади, а відтак та в силу положень статті 58 Конституції України позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише в силу одного факту зайняття посади, що не визнавалося правопорушенням на час її зайняття позивачем.

Відтак, відповідачем не доведено дотримання у зв`язку з прийняттям оскаржуваного наказу основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України "Про очищення влади", що зумовлює висновок суду про недоведеність відповідачем правомірності прийняття цього наказу із зазначених у ньому підстав, що є достатньою підставою для визнання його протиправним і скасування.

Частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, суд приходить до висновку щодо протиправності оскаржуваного наказу Державної фіскальної служби України №3418-о від 26.10.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Державної фіскальної служби України

Щодо позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на роботі в суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 р. N 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Установлено, що:

Державна податкова служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну митну політику, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства;

Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 91 Цивільного кодексу України, цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із ч. ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Крім того, відповідно до відомостей з ЄДР, Державна фіскальна служба України з 01.08.2019 перебуває в стані припинення.

Таким чином, на цей час Державна фіскальна служба України, яка прийняла оскаржувані рішення, перебуває у стані припинення, але не ліквідована (не припинена) як юридична особа публічного права.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, а саме в Державній фіскальній службі України яка повинна створити умови для такого поновлення. Суд відхиляє доводи позивача, щодо поновлення останнього в Державній податковій службі України на посаді що відповідає посаді Заступника директора Департаменту відомчого контролю Державної податкової адміністрації України.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з пунктами 5, 8 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Головним управлінням ДФС у м. Києві 23.09.2021 (вх. № 0314/149821/21) через канцелярію суду подано інформаційну довідку для суду про середньоденну та середньомісячну заробітну плату позивача.

Згідно вказаної довідки середньоденна заробітна плата позивача складає 413,40 грн., а середньомісячна заробітна плата складає 8681,40 грн.

Щодо розрахунку днів вимушеного прогулу, то згідно листів Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року N 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» (зі змінами від 18 вересня 2015 року), від 20 липня 2015 року N 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», від 05 серпня 2016 року N 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік», від 19 жовтня 2017 року N 224/0/103-17/214 «Про надання роз`яснення», від 08 серпня 2018 року N 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» та від 29 липня 2019 року N 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» період вимушеного прогулу позивача з 27.10.2015 року (день, з якого відраховується період звільнення) по 15.11.2021 (дата прийняття рішення судом першої інстанції про поновлення на посаді) становить робочих днів: 2015 рік - 209 робочих днів; 2016 рік - 251 робочий день; 2017 рік - 248 робочих днів; 2018 рік - 250 робочих днів; 2019 рік - 250 робочих днів, 2020 рік - 251 робочих днів; 2021 рік - 217 робочих дні.

Відтак, період вимушеного прогулу позивача з 27.10.2015 (день, з якого відраховується період звільнення) по 15.11.2021 (дата прийняття рішення судом першої інстанції про поновлення на посаді) становить 1676 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку позивача за весь час вимушеного прогулу за період з 27.10.2015 по 15.11.2021 (день винесення рішення по справі) складає 694 534,4 грн. (1676 робочих днів*414,40 грн. середньоденного заробітку) тому, позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що Кабінет Міністрів України постановою від 09.12.2020 № 1213 вніс зміни до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 № 100. Змінами передбачено, зокрема, виключено п. 10 Порядку N 100, який передбачав необхідність проведення коригування виплат при підвищенні окладів.

Відповідно до пунктів 2,3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини 1 статті. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 26 жовтня 2015 року №3418-о «Про звільнення ОСОБА_1 »

3. Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) в Державній фіскальній службі України на посаді, рівнозначній посаді заступника директора департаменту - начальника управління координації, аналізу та моніторингу Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Державної фіскальної служби України з 27.10.2015.

4. Стягнути з Державної фіскальної служби України (04053, Київ, Львівська площа, 8, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 27.10.2015 по 15.11.2021 в розмірі 694 534,40 грн. (Шістсот дев`яносто чотири тисячі п`ятсот тридцять чотири гривні 40 копійок).

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді в Державній фіскальній службі України (04053, Київ, Львівська площа, 8, ) та стягнення з Державної фіскальної служби України 04053, Київ, Львівська площа, 8, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені положеннями ст. 255, ч. 1 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 6 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому ст. ст. 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п. п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону N 2147-VIII).

Суддя Р.О. Арсірій