Справа № 460/9558/20
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 460/9558/20 пров. № А/857/16987/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Борискін С.А.,

час ухвалення рішення не вказаний,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення: 07.06.2021 року,

ВСТАНОВИВ:

23 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, пов`язану з відмовою в нарахуванні та виплаті йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 14.08.2020 по 16.09.2020 у сумі 245806,06 грн, стягнення на його користь грошових коштів в рахунок середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 14.08.2020 по 16.09.2020 у сумі 245806,06 грн.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та направити справу для розгляду по суті до суду першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом не взято до уваги, що 10.08.2020 він звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити йому грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі визначеному довідкою №44/20 від 04.08.2020.

Вважає, що оскільки з 14.08.2020 він був звільнений з посади, то не пізніше цієї дати відповідач повинен був розрахувати його по компенсації за належне йому до видачі, але не отримане ним речове майно.

Однак, лише 16.09.2020 на вказаний ним картковий рахунок військовою частиною НОМЕР_1 було перераховано грошові кошти в рахунок вказаної компенсації на загальну суму 40375,07 грн. Тому вважає, що з 17.09.2020 для нього розпочався перебіг процесуальних строків встановлених законодавцем для захисту порушеного права у відносинах пов`язаних з проходженням публічної служби.

Звертає увагу суду, що в даних правовідносинах зверненню до суду з позовом про стягнення грошових коштів повинно передувати звернення до суб`єкта владних повноважень з вимогою про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, саме так він і вчинив.

Зазначає, що місячний строк для звернення до суб`єкта владних повноважень з відповідною вимогою сплив 17.10.2020, тобто в суботу, що тягнуло за собою процесуальні наслідки, передбачені ч. 5 ст. 254 ЦК України.

19.11.2020 (в понеділок), з метою досудового врегулювання спору, він звернувся із заявою до відповідача, в якій висловив прохання (вимогу) виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 14.08.2020 по 16.09.2020 у сумі 245806,06 грн.

19.11.2020 за вих. №1648/1 відповідач відмовив йому у виплаті вказаних грошових коштів посилаючись на відсутність вини у своїй поведінці та відсутність грошових коштів.

Вказаний лист він отримав 23.11.2020, відповідно вважає, що з 24.11.2020 для нього розпочався місячний строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, а 23.12.2020, тобто в межах місячного строку він звернувся до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою суду від 25.05.2021 позовну заяву залишено без руху та запропоновано усунути недоліки позову шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду, у якій вказати підстави для поновлення строку та додати докази поважності причин його пропуску.

31.05.2021 позивач, на виконання вимог ухвали суду від 25.05.2021, подав заяву про поновлення строку звернення до суду. У такій заяві ОСОБА_1 зазначав про те, що після виключення його зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону, остаточний розрахунок з ним проведено лише 16.09.2020, шляхом перерахування грошових коштів з компенсації за неотримане речове майно на його картковий рахунок. З викладеного позивач дійшов до висновку, що з 17.09.2020 для нього розпочався перебіг процесуальних строків, встановлених законодавцем для захисту порушеного права у відносинах пов`язаних з проходженням публічної служби. Зауважив, що оскільки в даних правовідносинах зверненню до суду з позовом про стягнення грошових коштів повинно передувати звернення до суб`єкта владних повноважень з вимогою про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, він так і вчинив. Місячний строк для звернення до суб`єкта владних повноважень з відповідною вимогою сплив 17.10.2020, що потягнуло за собою процесуальні наслідки, передбачені ч.5 ст.254 ЦК України. Вказав, що 19.10.2020, з метою досудового врегулювання спору, він звернувся із заявою до відповідача, в якій висловив прохання (вимогу) виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 14.08.2020 по 16.09.2020 у сумі 245806,06 грн. Листом від 19.11.2020 за вих.№1648/1 відповідач відмовив позивачу у виплаті вказаних грошових коштів, не оспорюючи саму суму середнього заробітку, який він повинен був виплатити за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Вказаний лист відповідача позивач отримав 23.11.2020. Відповідно, на переконання позивача з 24.11.2020 для нього розпочався місячний строк звернення до суду, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України. Позивач наголошував, що в даному випадку предметом його позовних вимог є саме визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , мотиви та обставини якої повідомлені у листі від 19.11.2020 за вих.№1648/1 та стягнення з відповідача грошових коштів, при цьому місячний строк, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду в даному випадку не пропущений, оскільки саме з 19.11.2020 йому стало відомо про необхідність захисту порушеного права у судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗПП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Вимогами статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Згідно п. 17 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відтак, вірним є висновок суду, що оскільки ОСОБА_1 проходив військову службу та звільнений з неї у запас на підставі п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у відставку, то цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Проте, частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 ЦПК України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки.

Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11 лютого 2021 року в справі №240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах та погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 4 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №340/2153/19, від 11.03.2021 у справі №560/3338/19, від 25.02.2021 року у справі №240/3362/20.

Разом з тим, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 (справа 821/1083/17) зазначила таке.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Згідно пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачем, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні було проведено з позивачем 16.09.2020 шляхом безготівкового перерахунку на його банківський рахунок.

Як вірно зазначено судом, ОСОБА_1 не заперечує того, що про відповідне зарахування коштів 16.09.2020 та їх призначення йому було відомо станом на день їх надходження.

Разом з тим, день, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

При цьому, порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 440/3408/19 та в ухвалі від 24.06.2020 у справі №9901/277/19.

Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, розпочався 17.09.2020 (наступний день за днем остаточного розрахунку), а сплив зазначений строк, відповідно, 17.10.2021. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 13.12.2020, то він пропустив місячний строк звернення до суду з позовом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про залишення позовної заяви без розгляду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача щодо застосуванням ним досудового врегулювання, оскільки жодним з нормативно-правових актів не передбачено ні можливості, ні обов`язку досудового порядку вирішення спору щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Тому факт звернення позивача до відповідача із заявою 19.10.2020 не є досудовим порядком вирішення спору, що може створити об`єктивні передумови для визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом та стати належною підставою для поновлення пропущеного процесуального строку для звернення до суду, а свідчить про обізнаність позивача про факт остаточного розрахунку з затримкою, що відбувся 16.09.2020 шляхом перерахунку коштів на його картковий рахунок.

Положеннями КАС України не передбачена можливість збільшення строку звернення до суду в разі реалізації особою права на звернення особи до суб`єкта владних повноважень з тих чи інших питань.

Покликання апелянта на постанову Верховного Суду від 20.08.2021 у справі №380/10381/220 також є безпідставними, оскільки така стосується строку звернення до суду платника податків з позовом після використання процедури адміністративного оскарження.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 460/9558/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 17.11.2021 року