Справа № 280/7741/21
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
15 листопада 2021 року Справа № 280/7741/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лазаренка М.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

28.08.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач), підписаний представником адвокатом Нінчук-Худяковою Оленою Миколаївною (далі представник), до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), відповідно до якого представник позивача просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині невиплати позивачу компенсації за перебування у відрядженні в 2018 році;

- стягнути з відповідача на користь позивача 6448,34 грн. компенсації за перебування у відрядженні в 2018 році.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період з 09.08.2018 по 05.12.2018 ОСОБА_1 був у відрядженні до Військової частини НОМЕР_4 (м. Балаклея Харківської області) з метою розмінування. Разом з тим, відповідно до до розрахунків відповідача позивачу належить компенсація за перебування у вказаному відрядженні (проїзд та добові) на загальну суму 6448,34 грн., які нараховані, але не виплачені в результаті невиконання заявок на кошторисні призначення. Позивач вважає вказану бездіяльність протиправною, у зв`язку із чим через свого представника звернувся до суду із цим позовом. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 01.09.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін та проведення судового засідання.

Відповідач позовні вимоги не визнав, 09.09.2021 надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№52078), в якому зазначає, що станом на 15.03.2021 по програмі 2101020/8 КЕКВ 2250 код видатків 010/8 кошторисні призначення та кошти не надходили. Таким чином, будь-якої вини чи протиправних дій з боку командування Військової частини НОМЕР_2 стосовно позивача допущено не було. Також посилається на пропуск позивачем місячного строку звернення до адміністративного суду. З наведених підстав, просить суд повернути позовну заяву ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

З 21.08.2017 по 27.02.2019 позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 на посаді помічника начальника служби.

09.08.2018 позивач вибув у відрядження до військової частини НОМЕР_4 (м. Балаклея Харківської області) з метою розмінування та повернувся з відрядження 05.12.2018.

Відповідно листа Військової частини НОМЕР_2 від 26.03.2021, позивачу належить компенсація за перебування у вказаному відрядженні (проїзд та добові) на загальну суму 6448,34 грн., які нараховані, але не виплачені в результаті невиконання заявок на кошторисні призначення.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на заробітну плату не нижчу ніж визначено законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України від 20.12.1991 №2011 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1-2 Закону №2011 військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно зі статтею 2 Закону №2011 ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до пункту 1 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міноборони України від 20.02.2017 №105 (далі - Інструкція №105) ця Інструкція визначає особливості направлення військовослужбовців Збройних Сил України у відрядження в межах України та механізм відшкодування витрат на відрядження.

Згідно з пункту 2 Інструкції №105 відрядженням є направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Відповідно до пунктів 10, 11 Інструкції №105 Окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням).

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту. За кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98.

Відшкодування витрат на проїзд передбачено пунктом 13 Інструкції №105. Так, витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Отже, відповідно до наведених норм Інструкції №105, визначений обов`язок відшкодувати військовослужбовцю, який перебував у відрядженні, витрати на найм житлового приміщення під час відрядження за наявності оригіналів підтвердних документів. Також, виплата добових витрат є передбаченою гарантією для військовослужбовців, що скеровуються в службові відрядження.

Таким чином, суд дійшов висновку, що за наявності документально підтверджених витрат на відрядження, відповідач порушив право ОСОБА_1 на повернення коштів, витрачених ним у відрядженні.

Як вбачається з листа-відповіді Військової частини НОМЕР_2 від 26.03.2021 та відзиву на позовну заяву, фактично відповідач пояснює невиплату грошової компенсації за період перебування у службовому відрядженні відсутністю коштів для такого виду виплат.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді справи «Кечко проти України» (заява №63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі №59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Суд також зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У спірних правовідносинах ефективним способом захисту прав позивача є стягнення з Військової частини НОМЕР_2 на користь позивача компенсації витрат на відрядження в розмірі 6448,34 грн.

У спірних правовідносинах відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає в ухиленні суб`єкта владних повноважень від виконання покладених на нього законодавством обов`язків щодо нарахування та виплати компенсації витрат позивача на відрядження, проте визнання такої бездіяльності протиправною не призведе до відновлення порушеного права позивача. При цьому, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом позивача є стягнення понесених позивачем витрат на відрядження, що повністю відновлює порушене право позивача. Відтак, у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 в частині невиплати позивачу компенсації за перебування у відрядженні в 2018 році належить відмовити.

Суд відхиляє посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, оскільки згідно з частиною другою статті 2 Закону України від 24.03.1995 №108 «Про оплату праці» компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, відносяться до додаткової заробітної плати.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Розподіл судових витрат в порядку статті 139 КАС України судом не здійснюється, оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі положень пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення компенсації, - задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 6448,34 грн. (шість тисяч чотириста сорок вісім гривень 34 копійки) компенсації за перебування у відрядженні у 2018 році.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення складено у повному обсязі та підписано суддею 15.11.2021.

Суддя М.С. Лазаренко