Справа № 240/6347/21
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
16 листопада 2021 року м. Житомир справа № 240/6347/21
категорія 112030500
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Капинос О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Богунського району Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради про визнання дій протправними, зобов`язання вчинити дії,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Богунського району Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради.
Зобов`язати Управління соціального захисту населення Богунського району Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради встановити ОСОБА_1 статус та видати посвідчення інваліда війни ІІ-ої групи.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем безпідставно відмовлено йому у видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи, на підставі поданих позивачем документів, які, на думку останнього, належним чином підтверджують участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС .
Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач надіслав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано доказів залучення останнього до формування Цивільної оборони з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, тому підстав для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення відповідач не вбачає. Інвалідність позивача не пов"язана з виконанням обов"язків військової служби.
Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив та просить у задоволенні позову відмовити.
Подані позивачем заперечення на заперечення на відповідь на відзив до суд до уваги не приймає, оскільки такі Кодексом адміністративного судочинства України не передбачені.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Як свідчать матеріали справи позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, якій встановлено II групу інвалідності внаслідок захворювання, яке пов`язане з виконанням робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується, зокрема, довідкою МСЕК серії КИО-1 №122126 від 04.07.2000 та експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії №3843-340.
Відповідно до копії посвідчення Київської обласної державної адміністрації від 14.07.2000 позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Згідно довідки Управління будівництва № 605 від 05.01.1988 №3712а та довідки №10 від 27.01.1993 виданої Комплексною експедицією при ІАЕ ім. І.В. Курчатова, в період з 23.09.1987 по 31.12.1987 та в період з 01.01.1988 по 31.12.1990 , ОСОБА_1 була зайнята на роботах пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що дають право на пенсію на пільгових умовах за Списком №1.
Позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, у зв"язку з тим, що брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
За результатами розгляду заяви позивачу надіслано відповідь від 04.02.2021, у якій відмовлено у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. В обґрунтування відмови зазначено, що для встановлення статусу необхідно надати документальне підтвердження (акт огляду МСЕК з інвалідністю, яка пов"язана з захворюванням, одержаним під час виконання інших обов"язків військової служби з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або довідку від зазначеного підприємства про залучення до складу формувань Цивільної оборони, з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи). Однак, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав.
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 р. № 3551-XII (в подальшому - Закону № 3551-XII).
Згідно із ст. 4 Закону № 3551, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Статтею 7 Закону № 3551 визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Позивач вважає, він як особа вільнонайманого складу, має право на встановлення статусу інваліда війни відповідно до абз.2 п.1 ст.7 Закону №3551.
Суд такі доводи оцінює критично, з огляду на таке.
Відповідно до абз.2 п.1 ст.7 Закону № 3551-XIІ до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Отже, зі змісту вказаної статті Закону вбачається, що підставою для віднесення осіб вільнонайманого складу до інвалідів війни є отримання інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних, зокрема, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Пунктом 10 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ унормовано, що порядок надання статусу з інвалідністю внаслідок війни та правила видачі посвідчень особи з інвалідністю внаслідок війни визначаються Кабінетом Міністрів України.
На виконання повноважень, регламентованих ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2015 року № 685 затверджений Порядок надання статусу інваліда війни особам, які отримали інвалідність внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (далі Порядок № 685).
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 р. № 302 затверджено Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни, затвердженим (в подальшому - Положення № 302).
Відповідно до п. 2 Положення № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
Згідно із п. 7 Положення № 302, "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.
Пунктом 10 Положення № 302 визначено, що "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.
Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 20-рп/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасників бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.
Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що для віднесення особи вільнонайманого складу до інвалідів війни в розумінні пункту 1 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ та отримання відповідного посвідчення, законодавець пов`язує настання інвалідності з такою підставою, як поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних, зокрема, з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами, про що має бути зазначено у висновку МСЕК.
Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові № 806/5085/15 від 25.09.2018 року.
Позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, якій встановлено II групу інвалідності внаслідок захворювання, яке пов`язане з виконанням робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується, зокрема, довідкою МСЕК серії КИО-1 №122126 від 04.07.2000 та експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії №3843-3401 .
Зазначені обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка брала участь в ліквідації наслідків внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Водночас, для набуття статусу інваліда війни, з підстав, встановлених пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону №3551-ХІІ, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме під час виконання обов`язків військової служби .
Згідно копій довідок Управління будівництва №605 від 05.01.1988 №3712а та довідки №10 від 27.01.1993, виданої Комплексною експедицією при ІАЕ ім. І.В. Курчатова, в період з 23.09.1987 по 31.12.1987 та в період з 01.01.1988 по 31.12.1990 , ОСОБА_1 була зайнята на роботах пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що дають право на пенсію на пільгових умовах за Списком №1.
Згідно копії трудової книжки, позивач з 23.09.1987 по31.01.1988 прийнята на роботу в Управління будівництва №605 в бухгалтерію завідуючою діловодством в період ремонтно-відновлювальних і дезактиваційних робіт на 3-му енергоблоці Чорнобильської АЕС.
Разом з тим, доказів того, що Управління будівництва №605 входило до організацій підпорядкованих Збройним Силам України та знаходилось у підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 , як зазначає позивач, матеріали справи не містять.
Відповідно до ч.1-3 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до уваги наданий позивачем Перелік військових частин, закладів, підприємств та організацій Збройних Сил СРСР КДБ СРСР, особистий склад яких приймав участь в роботах по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи в 1986-1990 роках, оскільки він не містить ні підпису уповноваженої особи, що його сформувала, ні печатки органу, що його видав, не містить даних про те, ким він затверджений, а відтак, не є належним доказом у розумінні ст.73 КАС України.
З урахуванням наведеного, на думку суду, у відповідача були відсутні законодавчі підстави для встановлення статусу та видачі позивачу посвідчення інваліда війни, з огляду на те, що документи надані позивачем, у тому числі довідка МСЕК, не містили відомостей про причино-наслідковий зв`язок між виконанням обов`язків військової служби, зокрема, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 25.09.2018 р. у справі № 806/5085/15.
Відтак, доводи позивача про те, що він підпадає під дію норми ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" спростовуються вищенаведеними висновками та відсутністю доказів отримання позивачем інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби.
Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів про те, що вона брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС під час виконання обов`язків військової служби, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для набуття позивачем статусу інваліда відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-ХІІ, відтак, відповідачем правомірно відмовлено позивачу у цьому.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, відповідач, відмовляючи позивачу у видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов необґрунтований, тому відмовляє у його задоволенні у повному обсязі.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос