Справа № 560/382/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2021-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/382/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гнап Д.Д.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

10 листопада 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Залімського І. Г. ,

за участю: секретаря судового засідання: Довганюк В.В.

представника позивача: Сергійчука Ю.В.

представника відповідача: Чорної А.А.

свідка: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління Держпраці у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ФОП ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2020 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Держпраці у Вінницькій області (далі Управління Держпраці), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 02.01.2021 №22/1 в розмірі 223380 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2019 року позов задоволено: визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Хмельницькій області від 02.01.2019 22/1, якою на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 накладено штраф в розмірі 223380 гривень.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи, подав апеляційну скаргу.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року апеляційну скаргу Управління Держпраці залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 31.05.2019-без змін.

Вказана постанова оскаржена відповідачем в касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду від 15 липня 2021 року касаційну скаргу Управління Держпраці задоволено частково: постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2019 скасовано, а справу № 560/382/19 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, позивач та його представник заперечили стосовно задоволення апеляційної скарги і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 25.09.2013 ФОП ОСОБА_2 зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за №0001789, види господарської діяльності: код КВЕД 96.02 "Надання послуг перукарнями та салонами краси (основний)".

Як суб`єкт господарювання позивач зареєстрований за адресою: Хмельницька область, Теофіпольский район, село Михнівка.

07.12.2018 та 08.12.2018 ФОП ОСОБА_2 укладено договори позички частини нежитлового приміщення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3

10 грудня 2018 року посадовими особами Управління Держпраці ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідно до п. 33 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 було здійснено інспекційне відвідування салону краси "ІНФОРМАЦІЯ_1", що знаходиться по АДРЕСА_1 , за результатами якого складено Акт №22-29/4029-ІВ від 10.12.2018.

За змістом вказаного Акта, перевіряючими встановлено порушення частини 3 статті 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття на роботу", а саме, 2 працівники були допущені до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

14.12.2018 позивач подав заперечення на акт інспекційного відвідування, в яких вказав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є самозайнятими особами, і використовують робочі місця в приміщенні де ФОП здійснює підприємницьку діяльність, на власний розсуд.

Однак, 19.12.2018 Управління Держпраці надало ФОП ОСОБА_2 відповідь на заперечення вказавши, що наведені останнім доводи та документи, що додані до заперечень не спростовують обставини, які встановлені під час інспекційного відвідування та є такими, що додатково підтверджують вже виявлені порушення.

У зв`язку з виявленими порушеннями законодавства про працю винесено припис від 20.12.2018 №22-29/4029-ІВ-991 про усунення виявлених порушень зі строком усунення до 20.01.2019.

02.01.2019 першим заступником начальника Управління Держпраці прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 22/1 від 02.01.2019, згідно з якою на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 223380,00 грн., на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не порушено вимоги частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України та Постанови Кабінету Міністрів України №413, а відтак спірна постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що твердження відповідача щодо наявності між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 трудових відносин спростовуються договорами позички частини нежитлового приміщення та поясненнями свідка. Вказані особи не можуть вважатися найманими працівниками, оскільки відповідно до договору позички використовували частину приміщення салону краси " ІНФОРМАЦІЯ_1" на власний розсуд.

З вказаними висновками погодився і суд апеляційної інстанції у постанові від 05 вересня 2019 року, яка в подальшому скасована постановою Верховного Суду від 15 липня 2021 року.

Скасовуючи постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року, Верховний Суд дійшов висновку про передчасність рішення суду апеляційної інстанції.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, враховуючи висновки Верховного Суду у даній справі, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до приписів статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством,-також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.

З матеріалів справи з`ясовано, що відповідно до умов договору оренди №11, укладеного між ОСОБА_2 (Орендар) та ОСОБА_8 (Орендодавець) на строк з 01.01.2018 до 01.01.2020, орендар має право передавати приміщення (частину приміщення) в користування третім особам без згоди орендодавця.

В подальшому, між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договори позички нежитлового приміщення, за умовами яких ОСОБА_3 і ОСОБА_1 безоплатно користуються приміщенням салону краси "ІНФОРМАЦІЯ_1" для надання перукарських послуг.

Судом першої інстанції, в якості свідка була допитана ОСОБА_3 , яка пояснила, що не перебувала в трудових відносинах з ОСОБА_2 . Зазначила, що разом з ОСОБА_1 орендували робочі місця у приміщенні салону краси " ІНФОРМАЦІЯ_1 " на підставі договору позички частини нежитлового приміщення. Під час проведення перевірки обслуговувала свою тітку, заробітну плату від ФОП ОСОБА_2 не отримувала. В салон разом з ОСОБА_1 прийшли за декілька днів до інспекційного відвідування.

При цьому, судом першої інстанції відхилено посилання відповідача на письмові пояснення ОСОБА_2 про стажування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як аргумент на підтвердження трудових відносин між ними, оскільки дійшов висновку, що і ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 вкладали в це поняття зовсім інший зміст, а саме практикування навичок по наданню послуг, що підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 .

Також з матеріалів справи слідує, що судом першої інстанції здійснювався виклик у судове засідання в якості свідка ОСОБА_1 , однак остання до суду не з`явилася.

В свою чергу, Сьомий апеляційний суд у постанові від 05 вересня 2019 року дійшов висновку, що відповідачем не надано належних доказів, які б свідчили про доведеність факту виконання трудових обов`язків ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

В той же час, Верховний Суд у постанові від 15 липня 2021 року у даній справі вказав, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, не надав оцінки доводам відповідача щодо підтвердження факту наявності трудових відносин між позивачем та ОСОБА_3 та ОСОБА_1 саме письмовими поясненнями, наданими під час проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і не перевірив правильність вищезазначеного висновку суду першої інстанції; не надано оцінки письмовим поясненням ОСОБА_1 , а також не вчинено дій з метою з`ясування її думки щодо обставин, викладених нею у таких; не з`ясовано, чи надавались відповідачу під час проведення інспекційного відвідування договори позички частини нежитлового приміщення, укладені між позивачем та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , попри наявність відповідних доводів у апеляційній скарзі про ненадання таких посадовим особам відповідача; не надано оцінки доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі щодо того, що у запереченні на акт інспекційного відвідування позивач не зазначав про наявність договорів позички частини нежитлового приміщення між ним та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 і надав такі лише до суду першої інстанції, а також щодо суперечності змісту цих договорів показанням, даним ОСОБА_3 під час її допиту у якості свідка у суді першої інстанції; не надано оцінки доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, про те, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент проведення інспекційного відвідування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не є фізичними особами-підприємцями та під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_3 підтвердила, що не є самозайнятою особою.

Суд касаційної інстанції зазначив, що без надання оцінки вищевикладеним обставинам та доводам безпосередньо судом апеляційної інстанції, передчасним є його висновок, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не можуть вважатися найманими працівниками, оскільки відповідно до договору позички використовували частину приміщення салону краси "ІНФОРМАЦІЯ_1" на власний розсуд. Укладення зазначених договорів з позивачем не виключає безумовно та беззаперечно факт наявності трудових відносин між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Верховним судом, окрім іншого зауважено, що в оскаржуваному рішенні суду апеляційної інстанції, попри сформований судом висновок, що прийнята відповідачем постанова про накладення штрафу є протиправною та підлягала скасуванню, водночас зазначено, що «(...) на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог», попри те, що рішенням суду першої інстанції позов задоволено.

Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, на виконання постанови Верховного Суду від 15 липня 2021 року у даній справі, колегією суддів досліджено письмові пояснення свідка ОСОБА_1 , надані інспектору ОСОБА_5 під час здійснення інспекційного відвідування та допитано останню в якості свідка в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи.

Як вбачається із наявної у справі копії письмового пояснення ОСОБА_1 , останння з 09.12.2018 стажується на посаді перукаря у ФОП ОСОБА_2 в салоні краси " ІНФОРМАЦІЯ_1 " ( АДРЕСА_1 ). Трудовий договір з не укладався.

Однак, як слідує з пояснень ОСОБА_1 , наданих в суді апеляційної інстанції, остання не стажувалась у ФОП ОСОБА_2 на посаді перукаря та в будь-яких трудових відносинах з ним не перебувала. Стверджує, що 08.12.2018 уклала з позивачем договір позички, оскільки планувала займатися підприємницькою діяльністю у сфері надання перукарських послуг. Тому стажувалась для себе.

Аналогічні пояснення надані свідком ОСОБА_3 у суді першої інстанції, яка пояснила, що в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 не перебувала. Разом з ОСОБА_1 використовувала робочі місця у приміщенні салону краси " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за договором позички частини нежитлового приміщення. Під час перевірки обслуговувала свою тітку, заробітну плату від ОСОБА_2 не отримувала. В салон "ІНФОРМАЦІЯ_1" разом з ОСОБА_1 прийшли за декілька днів до інспекційного відвідування.

Також з метою з`ясування всіх обставин у справі, колегією суддів заслухано і пояснення представника позивача який не заперечував, що позивачем дійсно під час інспекційного відвідування не надавалися договори позички частини нежитлового приміщення, укладені з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , про наявність вказаних документів не зазначалось і в запереченні на акт перевірки. В той же час, посадовими особами відповідача вказані договори не вимагалися, а до заперечень ОСОБА_2 не додавалися, оскільки останній не перебуваючи з вищезазначеними особами у трудових відносинах не вважав, що договори позички укладені з ним, можуть мати значення для вирішення питання щодо наявності у його діях складу порушення норм законодавства про працю, за яке на нього накладено штраф, згідно спірної постанови.

Вказані обставини не спростовані представником відповідача.

Частиною 1 ст.77 КАС України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що Управлінням Держпраці не доведено правомірностіоскаржуваної постнови, що є підставою для визнання останньої протиправної та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині- без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 250, 304, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 17 листопада 2021 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Залімський І. Г.