Справа № 320/9875/21
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року Київ справа №320/9875/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради щодо відмови від видачі ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради видати ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302.

Позов мотивовано тим, що позивач є особою з інвалідністю 3 групи, причина інвалідності - захворювання пов`язане з проходження служби в органах внутрішніх справ, тобто з виконанням службових обов`язків. При цьому, чинним законодавством України регламентовано перелік причин інвалідності, що можуть бути зазначені у довідці МСЕК. Тому позивач вважає, що виявлені у нього захворювання є такими, що пов`язані з виконанням службових обов`язків, що відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" дає право на отримання позивачу статусу інваліда війни.

Згідно з ухвалою від 25.08.2021, суд залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху, у якій зазначив недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення та встановив строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали позивачу. Позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

Ухвалою суду від 06.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами та встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву.

13 жовтня 2021 року відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з огляду на те, що отриманна інвалідність позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, а отримана у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що в контексті п.2 ч.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не дає йому права на отримання статусу інваліда війни.

04 жовтня 2021 року позивачем надано відповідь на відзив, в якій він зазначив, що він не повинен надавати відповідачу будь-яких інших документів, ніж ті, що передбачені законодавством і що перебуваючи на посаді помічника начальника відділу оперативного чергового він весь час виконував службові обов`язки, так як посадовою інструкцією оперативного чергового передбачено, що тільки один він під час чергування несе персональну відповідальність за зберігання та видачу зброї і ніхто інший доступу в кімнату зберігання зброї, крім начальника не має.

Розглянувши позовну заяву, відзив на позов, відповідь на відзив, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, ветераном праці, постраждалим від ЧАЕС 4 категорії та пенсіонером органів внутрішніх справ України з 02 липня 2008 року, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 ,виданим Фастівським МРВ ГУ МВС України в Київській області 13 червня 1996 року, посвідченням серії НОМЕР_2 , посвідченням серії НОМЕР_3 , пенсійним посвідченням № НОМЕР_4 від 17.02.2012 р. серія НОМЕР_5 .

ОСОБА_1 був звільнений з ОВС 1 липня 2008 році у званні підполковника міліції з посади помічника начальника відділу - оперативного чергового через хворобу відповідно до наказу Головного управління МВС України в Київській області №358 о/с від 30.06.2008 року на підставі свідоцтва про хворобу 115/Зв від 21.04.2008 року.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 29.06.2021 серії АВ №1082086, позивачу встановлено 3 групу інвалідності з 22.06.2021 року, довічно, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Заявою за вх. №1164 від 01.07.2021 позивач звернувся до відповідача з проханням видати йому посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п.2 ч.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Листом від 16.07.2021 №1121 відповідач повідомив позивача про відсутність у нього правових підстав на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Підставою зазначено, що у довідці МСЕК від 29.06.2021 серії АВ №1082086 причина інвалідності є захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС, а не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Інших документів (Постанови ЦВЛК тощо) долучено до заяв не було.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся в суд з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним обставинам, суд врахував таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до ч. 1 статті 7 Закону №3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону №3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами;

З аналізу наведеної норми випливає, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать, зокрема, особи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Тобто, для встановлення наявності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII необхідно з`ясувати наявність двох умов: 1) належність позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, 2) встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Так, щодо належності позивача до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, судом встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 був звільнений з ОВС 1 липня 2008 році у званні підполковника міліції з посади помічника начальника відділу - оперативного чергового через хворобу відповідно до наказу Головного управління МВС України в Київській області №358 о/с від 30.06.2008 року на підставі свідоцтва про хворобу 115/Зв від 21.04.2008 року. Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК від 29.06.2021 серії АВ №1082086 позивачу встановлено 3 групу інвалідності з 22.06.2021 року, довічно, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Тобто, з наведеного слідує, що захворювання, що мало наслідком в подальшому встановлення інвалідності, пов`язаної з виконанням службових обов`язків, відбулося під час виконання позивачем службових обов`язків, як особою, яка належала до кола осіб начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України, що в свою чергу свідчить про підтвердження наявності однієї з умов, які дають право на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Щодо другої умови, яка повинна бути дотримана для набуття позивачем статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII- встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 "Питання медико-соціальної експертизи" (далі Постанова №1317), медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року №1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., №35, ст. 2337), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Згідно з пунктом 12 Постанови №1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Пунктом 26 Постанови №1317 передбачено, що особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Вказаним пунктом Постанови №1317 передбачено, що причинами інвалідності, крім іншого, є: захворювання: - отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях;

- одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку.

З наявних в матеріалах справи довідки до акту огляду МСЕК від 29.06.2021 серії АВ №1082086 випливає, що позивачу встановлено 3 групу інвалідності з 22.06.2021 року, довічно, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ, отже при виконанні ним службових обов`язків.

Таким чином, наведеними документами підтверджується факт встановлення позивачу інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час виконання ним службових обов`язків.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини щодо належності Осадчого до числа осіб начальницького і рядового складу Міністерства органів внутрішніх справ України, а також факту встановлення позивачу інвалідності, внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за п.2 ч.2 ст. 7 Закону №3551-XII.

Твердження відповідача про відсутність підстав для встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на підставі п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII, обґрунтоване тим, що захворювання внаслідок якого йому встановлено інвалідність, не пов`язане з участю у захисті Батьківщини чи з участю в бойових діях на території інших держав, суд вважає таким, що ґрунтується на неправильному розумінні норм матеріального права, які слід застосовувати до спірних правовідносин.

Так, п. 1 ч.1 ст. 7 Закону №3551-XII передбачає, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини.

У той же час п. 2 ч.2 статті 7 Закону №3551-XII додатково встановлює перелік осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни, серед яких є і особи начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків.

При цьому, суд зауважує, що пункт 2 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII не визначає умовою для набуття особою статусу особи з інвалідністю внаслідок війни наявність інвалідності, отриманої внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини.

Отже, п.2 ч.2 ст.7 Закону №3551-XII не пов`язує одержання особою начальницького і рядового складу органів МВС інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків саме з їх одержанням під час захисту Батьківщини.

Наявність такої умови, відповідно до наведених норм обов`язкова для військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, що з огляду на статус позивача (особа начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України) не має відношення до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Отже, обираючи спосіб захисту порушених прав, варто зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Салах Шейх проти Нідерландів, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положеннями пунктів 1-10 частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;

9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За визначенням, наведеним у п.19 ст.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

З позовної заяви ОСОБА_1 випливає, що він просить визнати протиправною бездіяльність відповідача. Разом з цим, дослідивши матеріали справи та встановивши дійсні обставини даної справи, суд зазначає, що предметом даного позову є відмова відповідача у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, викладена в листі від 16.07.2021 №1121, яка на думку позивача є протиправною.

У зв`язку з чим, враховуючи встановлені судом обставини, суд зазначає, що вказаний лист (відмова) є індивідуальним актом у розумінні п.19 ст.4 КАС України, а тому зважаючи на той факт, що право позивача порушено саме таким листом від 16.07.2021 №1121, такий спосіб захисту права, як визнання протиправною бездіяльності відповідача не може бути застосовано до спірних правовідносин, що зумовлює відмову в задоволенні позову в цій частині.

Разом з цим, належним способом захисту позивача буде визнання протиправною відмови Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради щодо встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, викладеної в листі від 16.07.2021 №1121.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради видати ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302, суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, регламентовані Законом №3551-XII.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні такого статусу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати особі такий статус. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати особі такий статус або не надати (відмовити).

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі №509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для отримання позитивної відповіді на порушене у його зверненні питання.

Суд зауважує, що зобов`язання судом відповідача видати ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, може мати місце лише у випадку, якщо встановлено відсутність підстав для відмови у наданні такого статусу.

При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності вказаних підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача надати позивачі статус особи з інвалідністю внаслідок війни з наданням відповідного посвідчення та нагрудного знаку, без перевірки наявності чи відсутності усіх підстав для відмови у наданні такого статусу, в даному випадку, є необґрунтованим та може призвести до вчинення відповідачем відповідних дій з порушенням закону.

У справі, що розглядається, не досліджувалось питання належності поданих позивачем документів та не встановлювалась наявність/відсутність інших підстав для відмови у наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та наданням відповідного посвідчення, окрім тих, що вказані відповідачем у листі від 16.07.2021 №1121.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, суд дійшов висновку, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому статусу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з урахуванням висновків суду.

Ухвалюючи дане судове рішення, суд керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

В силу вимог частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 908 грн 00 коп. згідно з квитанцією №00 від 29.08.2021.

Суд, керуючись частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо часткового задоволення позовних вимог, присуджує позивачу 454 грн 00 коп. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати відмову Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради (місцезнаходження: Київська область, м. Фастів, вул. Небесної сотні, 8, ) щодо встановлення ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, викладеної в листі від 16.07.2021 №1121.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради (місцезнаходження: Київська область, м. Фастів, вул. Небесної сотні, 8, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) від 01.07.2021 вх. №1164 про видачу посвідчення "Особа з інвалідністю внаслідок війни" із прийняттям відповідного рішення, з врахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради (місцезнаходження: Київська область, м. Фастів, вул. Небесної сотні, 8, ) судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Басай О.В.