Справа № 160/9593/20
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 160/9593/20

адміністративне провадження № К/9901/38556/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В.Е.,

суддів: Данилевич Н.А., Уханенка С.А.,

перевіривши касаційну скаргу Державної казначейської служби України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року

та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року

у справі №160/9593/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України з невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2018 року у справі № 201/5279/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення на користь позивача сум коштів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України з невиконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2018 року у справі № 201/5279/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення на користь позивача сум коштів.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року змінено мотивувальну частину рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року в справі № 160/9593/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, виклавши її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Державна казначейська служба України звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року скаржнику повернуто касаційну скаргу у зв`язку із відсутністю підстав касаційного оскарження.

25 жовтня 2021 року до Верховного Суду повторно надійшла касаційна скарга.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає наступне.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до частини 1 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року відкрито провадження у справі №160/9593/20, визнано дану справу справою незначної складності та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Пунктом 2 ч. 5 статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до ч. 1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Крім того, згідно з ч. 2 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 4 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;

2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;

4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом позову у даній справі є бездіяльність Державної казначейської служби України з невиконання рішення у справі щодо стягнення на користь позивача сум коштів.

Проаналізувавши встановлені судами обставини справи, предмет спору та обраний відповідачем спосіб захисту його прав, доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовна практика, що складалася з приводу спорів цієї категорії, відсутність ознак, які відрізняють цю касаційну скаргу від інших, дають підстави вважати, що судові рішення, які ухвалені у справі за позовом ОСОБА_1 , розглянутої в порядку спрощеного позовного провадження, не підлягають касаційному оскарженню.

Оскаржуючи судові рішення, розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, відповідач не зазначає про наявність виняткових обставин, передбачених підпунктами а)-г) пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які є передумовою для перевірки вмотивованості підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Скаржник цитує пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, зазначаючи про оціночність понять «фундаментальне» значення для формування єдиної правозастосовчої практики, «суспільний інтерес», «виняткове значення для учасника справи», однак жодним чином не обгрунтовує наявність цих підстав в зіставленій з даною справою та необхідності її перегляду в касаційному порядку.

Посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12.02.2020 у справі №826/17656/16 та від 804/2076/17 щодо несвоєчасного виконання судового рішення не може вважатися належним обгрунтуванням підстав касаційного оскарження, оскільки відповідачем не викладено у касаційній скарзі виняткових обставин, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також не доведено подібності правовідносин у наведених справах та даній справі, які б свідчили про неврахування судом висновків Верховного Суду.

Зміст касаційної скарги зводиться до викладення фактичних обставин справи з посиланням на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, цитування норм права з посиланням на невірну оцінку судами попередніх інстанцій доказів у справі, однак, у силу частини 2 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Інші, наведені у касаційній скарзі доводи та мотиви не дають підстав для висновку, що судові рішення, постановлені у зазначеній справі, можливо віднести до випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 248, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 січня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі №160/9593/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді Н. А. Данилевич

С. А. Уханенко