Справа № 620/6174/21
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/6174/21 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області про визнання протиправним і скасувати рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

09.06.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення п`ятої сесії сьомого скликання Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області від 02.03.2021 №145-5/VIII про відмову йому в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2,00 га, для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Сиволозького старостинського округу Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області;

- зобов`язати відповідача надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2,00 га, для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства відповідно до заяви від 22.01.2021, відповідно з графічним матеріалом, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки;

- стягнути з відповідача на його користь 5000,00 грн. завданої моральної шкоди зазначеним протиправним рішенням.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що йому відмовлено у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою з підстав, які не передбачені статтею 118 Земельного кодексу України. Крім того, позивач зазначає, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачем його прав, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди, яка має бути стягнута з Плисківської сільради.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року позов задоволено частково: визнано протиправним і скасовано рішення п`ятої сесії восьмого скликання Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області від 02.03.2021 №145-5/VIII в частині відмови позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,00 га, на території Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області; зобов`язано Плисківську сільську раду Борзнянського району Чернігівської області повторно розглянути заяву позивача від 22.01.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,00 га, на території Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на користь позивача судові витрати в сумі 3454 грн 00 коп.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, мотивував рішення тим, що відповідач прийняв спірне рішення, яке по суті не відповідає фактичним обставинам, а саме: не було встановлено невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, а тому відмова позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законом, є протиправною. Також суд першої інстанції вказав, що належним способом захисту, відновлення прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 22.01.2021 про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що земельна ділянка може бути виділена із вже сформованої земельної ділянки та їй має бути присвоєний інший кадастровий номер, за наявності документів, передбачених наведеними нормами.

Окрім того, вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що вартість таких витрат в розмірі 6500,00 грн є завищеною, тому з відповідача слід стягнути витрати в сумі 3000,00 грн.

Відповідач, не погоджуючись із судовим рішенням у частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду в цій частині й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що потреби всієї територіальної громади у створенні громадського пасовища не можуть вважатись менш вартісними порівняно з потребами особами, яка не належить до територіальної громади та намагається реалізувати персональний майновий інтерес.

На думку скаржника, наявність земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:1011, площею 24,1821 га, унеможливлює існування іншої земельної ділянки в таких межах, водночас пропозицій щодо поділу вказаної земельної ділянки до відповідача не надходило.

Крім того, скаржник вважає, що позивач жодним чином не довів наявність понесення витрат на адвоката у розмірі 3000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить:

рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним і скасування рішення п`ятої сесії восьмого скликання Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області від 02.03.2021 №145-5/VIII про відмову в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області залишити без змін;

зобов`язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства відповідно до заяви від 19.01.2021 відповідно з графічним матеріалом, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки;

- стягнути з відповідача 5 000,00 грн завданої моральної шкоди;

- зобов`язати уповноважених осіб відповідача надати звіт про виконання ухвали суду протягом п`яти робочих днів після її отримання.

У відзиві позивач зазначив, що повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України, втім відповідач неправомірно прийняв оскаржуване рішення.

Відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.01.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 2,0000 га, що розташована на території Плисківської ОТГ для ведення особистого селянського господарства. До заяви позивачем додано графічні матеріали з місцем розташування бажаної земельної ділянки (а.с. 40-41, 46-47). Додатково вказану заяву позивачем надіслано на електронну пошту Плисківської сільради (а.с. 45).

Рішенням Плисківської сільради від 02.03.2021 №145-5/VIII позивачу відмовлено у наданні дозволу, у зв`язку з тим, що рішенням Плисківської сільради наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою для створення громадського пасовища з метою задоволення потреб громади (а.с. 49).

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується і це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною другою статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Положеннями частини першої статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

За змістом частин 1-3, частини п`ятої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади та порядок передачі земельних ділянок у власність громадянам встановлені статтями 118, 122 Земельного кодексу України.

Так, відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 вказаної норми передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з частинами восьмої-десятої статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність.

ідмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду може бути оскаржена до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частина одинадцята вказаної статті).

Отже, вказаними нормами визначено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання, зокрема, для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких такі органи приймають рішення про погодження чи відмову в погодженні проекту землеустрою.

Водночас при вирішенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, уповноважений на це орган в контексті норм частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України повинен перевірити:

- відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (частина четверта статті 116 Земельного кодексу України);

- чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності (частина четверта статті 122 Земельного кодексу України);

- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України);

- відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (частина сьома статті 118 Земельного кодексу України та частина третя статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

За наведеного, підставою відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути невідповідність місця розташування об`єкта (земельної ділянки) наведеним вище вимогам.

Як зазначалось, 22.01.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність на території Плиськівської об`єднаної територіальної громади Борзнянського району Чернігівської області площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства.

Однак, рішенням № 145-5/VІІІ від 02.03.2021 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки на земельну ділянку площею 14 га надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою для створення громадського пасовища з метою задоволення потреб громади.

У той же час, зміст вказаного рішення не містить конкретну норму на підставі якої позивачу відмовлено в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Водночас як у відзиві на позовну заяву так і у апеляційній скарзі позиція відповідача зводиться до того, що земельна ділянка, на яку бажає позивач отримати дозвіл на розроблення проектів землеустрою, стосується частини земної поверхні, де вже сформовані та зареєстровані земельні ділянки.

Тобто, мотиви відмови, викладені в спірному акті індивідуальної дії та у відзиві, є різними, тому не можуть свідчити про правомірність рішень.

Також, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. Водночас на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Варто зауважити, що особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить саме від доведеності відповідачем правомірності прийняття спірних рішень.

У цьому випадку, зазначені підстави відмови у спірному рішенні не відповідають тим, які визначені частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, що закріплює вичерпний перелік таких підстав для відмови.

Наміри узаконити виділення земельної ділянки під громадські пасовища не є підставою для відмови особі у реалізації гарантованого Конституцією права на землю, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.09.2020 у справі №815/6309/16.

Аргумент скаржника про те, що земельна ділянка, на яку позивач бажає отримати дозвіл на розроблення проектів землеустрою, стосується частини земної поверхні, на якій вже сформовані та зареєстровані земельні ділянки і накладається на вже зареєстровані земельні ділянки, що унеможливлює формування нової земельної ділянки, що підтверджує Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 26.04.2021, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Так, згідно з частинами першою та другою статті 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Частинами шостою та сьомою статті 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Отже, формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Водночас поділ та об`єднання земельних ділянок за свою суттю фактично є формуванням нової чи нових земельних ділянок, що передбачає певну процедуру щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, його погодження та затвердження в порядку, встановленому Земельного кодексу України, який визначає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу.

Тобто, земельна ділянка може бути виділена із вже сформованої земельної ділянки та їй має бути присвоєний інший кадастровий номер, за наявності документів, передбачених наведеними нормами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі №0640/4182/18.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач під час прийняття рішення про відмову позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, без дотримання вимог частини другої статті 2 КАС України, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 02.03.2021 №145-5/VIII.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для передачі у власність для ведення особистого селянського господарства відповідно до заяви від 19.01.2021 відповідно з графічним матеріалом, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, колегія суддів зазначає таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Водночас повноваження адміністративного суду визначені у статті 245 КАС України.

Так, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У силу вимог частини четвертої цієї статті у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Крім того, у постанові від 05 травня 2018 року у справі № 826/9727/16 Верховний Суд зазначив, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов:

1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача;

2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача;

3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів;

4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У контексті обставин цієї справи, передумовою прийняття відповідачем рішення є не лише отримання заяви позивача, але й її розгляд.

Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що повноваження Плисківської сільради щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є дискреційними, але, оскільки відповідач у спірному рішенні і під час розгляду цієї справи по суті наводив різні мотиви для відмови в наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, то у суду відсутня можливість зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення, тому зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 22.01.2021 про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є належним способом захисту порушених прав позивача.

Водночас надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на орган місцевого самоврядування обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність чи користування.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2019 року у справі №461/10926/15-а, від 07 листопада 2019 року у справі №682/345/16-а, від 05 березня 2020 року у справі №495/8898/16-а, від 02 квітня 2020 року у справі №308/10004/16-а та від 29 квітня 2020 року у справі №352/669/15-а.

Щодо заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 12 426,53 грн, які складаються з: 908,00 грн - сума судового збору, 18,53 грн - комісія, 6500,00 грн - витрати на юридичні послуги у суді першої інстанції, 5000,00 грн - витрати на юридичні послуги у суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу позовної заяви та витрати на юридичні послуги в суді першої інстанції було вирішено судом першої інстанції за наслідками розгляду цієї справи.

Так, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на користь позивача судовий збір в розмірі 454,00 грн, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

З таким рішенням також погоджується і колегія суддів, оскільки витрати на професійну правничу допомогу на суму 3000,00 грн є співмірними зі складністю цієї справи, наданими адвокатом обсягом послуг, тому підлягають стягненню. Крім того, висновки суду першої інстанції відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, що у свою чергу не заперечувалось відповідачем.

Щодо витрат зі сплати судового збору, то враховуючи положення частини третьої статті 139 КАС України, до відшкодування підлягає саме сума 454,00 грн, яка є пропорційною до задоволених позовних вимог.

Що стосується витрат адвоката понесених в суді апеляційної інстанції на складення відзиву на апеляційну скаргу (16 год) та укладення додаткової угоди про надання правничої допомоги (1 год) у розмірі 5000 грн, колегія суддів зазначає таке.

Згідно із частинами 4 та 5 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У силу вимог частин 6 та 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

За приписами частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом апеляційної скарги, в розмірі: 5000,00 грн позивач надав Додаткову угоду від 30.08.2021 №3 до договору про надання правової допомоги №10/01 від 10.01.2021, копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю, акт здачі-приймання наданої правової допомоги від 08.10.2021.

За умовами Додаткової угоди від 30.08.2021 №3 розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги складає: 5000,00 грн.

Отже, розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений в Додатковій угоді від 30.08.2021 №3 про надання правової допомоги у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Колегія суддів зауважує, що ця справа відноситься до справ незначної складності, розгляд якої проводиться в порядку спрощеного позовного провадження, перегляд у апеляційному порядку судового рішення у цій справі не потребував значних затрат часу, а підготовка цієї справи до апеляційного розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи для адвоката, зокрема, в частині ознайомлення з документами та підготовки апеляційної скарги до суду.

Отже, дослідивши документи та враховуючи предмет спору, суд дійшов висновку, що вартість витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн, що заявлена до стягнення з відповідача, є завищеною. Вказані витрати не можна вважати такими, що є «неминучими».

За таких обставин, обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі: 2500,00 грн.

Щодо клопотання позивача, викладеного у відзиві на апеляційну скаргу, про зобов`язання уповноважених осіб відповідача надати звіт про виконання ухвали суду протягом п`яти робочих днів після її отримання, колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Системний аналіз норм дає підстави для висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття судового рішення у справі. Водночас, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 31.07.2018 у справі №235/7638/16-а.

Разом з тим, ст. 382 КАС України визначає, що прийняття судом ухвали про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду, яке пов`язано з наявністю певних передумов, які можуть свідчити про ухилення відповідача від обов`язку виконати судове рішення.

З матеріалів справи судом не встановлено, а позивачем не доведено, що відповідач ухилятиметься від обов`язку виконати судове рішення, яке в силу ст. 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання.

Отже, зважаючи на наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 5 000,00 грн завданої моральної шкоди в апеляційному порядку не оскаржується, а тому законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, в силу приписів ст. 308 КАС України, апеляційним судом не перевіряється.

Надаючи оцінку всім доводам сторін, судова колегія наголошує що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, суд першої інстанції повно та правильно встановив обставини справи й ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 134, 139, 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 382 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області про визнання протиправним і скасувати рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зобов`язання уповноважених осіб відповідача надати звіт про виконання ухвали суду протягом п`яти робочих днів після її отримання відмовити.

Заяву ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Плисківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та подальшому оскарженню не підлягає, відповідно до ст. 263 , п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель