Справа № 580/3921/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/3921/21 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

При секретарі: Кузьмінської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області, в якому просив: стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30138,18 грн.

Позов обґрунтовано тим, що останнім днем проходження його служби є 18.03.2021, втім остаточний розрахунок з ним проведено лише 14.05.2021 із затримкою в 38 робочих днів, тому позивач вважає, що набув права на отримання відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України компенсації.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Головного управління ДФС у Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30138,80 грн (тридцять тисяч сто тридцять вісім гривень вісімдесят копійок).

Не погоджуючись з вказаним судом рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки працівники податкової міліції отримують грошове забезпечення, а не заробітну плату як компенсацію за виконану роботу, тому у спірних правовідносин не можливо застосовувати трудове законодавство.

На думку апелянта, сума у розмірі 30 138,18 грн, яка підлягає компенсації позивачу не відображає дійсний розмір майнових витрат позивача та такий розмір повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум.

Крім того, апелянт зауважує, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, оскільки позивач звернувся до суду лише 15.06.2021, у той час як про порушення своїх прав останній дізнався 14.05.2021, що свідчить про пропуск встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України строку.

У поясненні на апеляційну скаргу відповідачем звернуто увагу на те, що середній заробіток за час затримки у проведенні остаточного перерахунку у сумі 30 138, 18 грн не підлягає стягненню з роботодавця з огляду на неправильний алгоритм обрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що апелянт не зазначає жодного нормативного обгрунтування на підставі якого повинні вирішуватись дані спірні правовідносини.

Оскільки дана позовна заява була подана 14.06.2021, та останній день її подачі сплив 13.06.2021 (неділя), тому ОСОБА_1 не було порушено строк звернення до суду.

Також у відзиві позивач розглядати справу без його участі.

Інші сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини другої ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у силу вимог частини четвертої ст. 229 КАС України, оскільки сторони у судове засідання не з`явились.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Державної фіскальної служби України від 03.03.2021 №259-о позивача 18.03.2021 звільнено з посади першого заступника начальника управління оперативно-розшукової діяльності Головного управління ДФС у Черкаській області та податкової міліції ДФС у запас Збройних сил України за п.64 підпункту «б» Положення (через хворобу).

Згідно наказу відповідача від 18.03.2021 №27-о зазначено, що вислуга років позивача станом на 18.03.2021 становить: календарна 25 років 03 місяці 14 днів, пільгова - не має. Вказаним наказом зобов`язано сплатити позивачу грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Відділу фінансово-бухгалтерського забезпечення зобов`язано провести розрахунки згідно з чинним законодавством, виплативши позивачу компенсацію за невикористані відпустки за 2010 рік в кількості 23 доби, за 2012 рік - 05 діб, за 2013 рік - 45 діб, за 2014 рік - 26 діб, за 2015 рік - 35 діб, за 2016 рік - 15 діб, за 2018 рік - 15 діб, за 2019 рік - 42 доби, за 2020 рік - 30 діб. За 2021 рік - 07 діб.

Реєстром перерахувань в банк №3 заробітної плати за березень 2021 року підтверджується перерахування позивачу 29401 грн.

У той же час, згідно з довідкою відповідача від 24.03.2021 №7/23-97-09-035 про нарахований дохід позивачу за період з 01.01.2021 до 18.03.2021 позивачу за січень нараховано - 15950,81 грн, за лютий - 14980,38 грн, за березень - 307252,13 грн, загальна сума нарахованого доходу становить - 338183,32 грн.

При цьому, даними відомостей щодо нарахованої заробітної плати позивачу за березень 2021 року підтверджується, що йому всього нараховано 362557,51 грн, до виплати за березень 2021 року належить 294016,59 грн.

Платіжним дорученням від 13.05.2021 №108 підтверджується перерахування коштів в сумі 370830,18 грн з призначенням платежу «кредитна заборгованість, пер. кошт. грош. забезпечення за березень 2021 року перер. проп».

У свою чергу, випискою з надходжень щодо карткового рахунку № НОМЕР_1 позивача за період з 01.01.2021 до 02.06.2021 підтверджується зарахування 14.05.2021 заробітної плати позивачу в сумі 294016,59 грн.

Так, згідно даних щодо заборгованості із заробітної плати працівників бюджетних установ, які фінансуються із державного бюджету відповідача підтверджується:

станом на 01.04.2021 підтверджується заборгованість із заробітної плати: всього - 1046,9, оплата праці - 818,0, нарахування - 228,9;

станом на 01.05.2021 заборгованість із заробітної плати: всього - 2090,4, оплата праці - 1720,6, нарахування - 369,8.

Вважаючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у момент звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки порушення права позивача на остаточний розрахунок припинено його виплатою 14.05.2021, тому розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату відповідачем коштів становить 30137,80 грн.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.

Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

З матеріалів справи вбачається, що Наказом Державної фіскальної служби України від 03.03.2021 №259-о позивача 18.03.2021 звільнено з посади першого заступника начальника управління оперативно-розшукової діяльності Головного управління ДФС у Черкаській області та податкової міліції ДФС у запас Збройних сил України за п.64 підпункту «б» Положення (через хворобу).

Втім, під час звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок по грошовому забезпеченню.

У даному випадку, непроведення з вини відповідача виплати грошового забезпечення у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що позивача було звільнено 18.03.2021, а остаточний розрахунок із ним проведено лише 14.05.2021, тому відповідачем, на думку позивача, порушено приписи частини першої статті 116 КЗпП України.

З огляду на вказане, наявні підстави для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України, тому слід зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18.03.2021 до 14.05.2021 (до дня фактичного розрахунку).

Враховуючи, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні в частині індексації грошового забезпечення за цей період становить 38 робочих днів, а середньоденна заробітна плата розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з урахуванням даних зазначених в довідці про грошове забезпечення становить 793,10 грн, тому позивачу належить до виплати 30138,18 грн.

При цьому, слід зазначити, що сума 30138,18 грн., компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є співмірною з сумою, яку позивач не отримав у вигляді виплати грошового забезпечення у розмірі 294016,59 грн.

Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, звернуто увагу, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином, оскільки компенсація суми грошового забезпечення є значно більшим порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку, відтак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30138,18 грн. грн є співмірним у даному випадку.

Враховуючи, що позивачу під час звільнення зі служби не було виплачено грошове забезпечення у повному обсязі, відтак стягнення відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця.

При цьому, слід зазначити, що вказана сума відноситься до складових заробітної плати у вигляді компенсації за невикористані відпустки та суми вихідної допомоги.

З огляду на вказане. колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду колегія суддів не приймає до уваги, так як оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 14.05.2021, а з позовною заявою до суду позивач звернувся 14.06.2021, що підтверджується даними відділення поштового зв`язку на конверті, тому останнім не було пропущено строк звернення до суду.

Доводи апелянта щодо неможливості вирішення даної справи, застосовуючи норми трудового законодавства колегія суддів не приймає до уваги, так як спеціальними нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Закону України «Про міліцію» не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ, тому слід використовувати трудове законодавство, яке підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук