Справа № 420/8922/21
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8922/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10.12.2020 року №38 «Про організацію заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд, елементів на території міста Одеси»

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10.12.2020 року №38 «Про організацію заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд, елементів на території міста Одеси».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 грудня 2020 року ним отримано рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 38 від 10.12.2020 року «Про організацію заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд, елементів на території міста Одеси» та затверджені цим рішенням Порядок організацію заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд, елементів на території міста Одеси. Приймаючи оскаржуване рішення та затвердивши зазначений порядок, Виконком перевищив свої повноваження та ухвалив рішення яке суперечить закону України, ст. 376 ЦК України, в якій повноваження щодо знесення самочинно збудованих об`єктів та споруд мають виключно суди України.

Також позивач зазначає, що виконком ОМР своїм рішенням надав своїм структурним підрозділам повноваження примусово виконувати розпорядження райадміністрацій, з залученням бійців КУ Муніципальна варта, фактично привласнивши функції державної виконавчої служби МЮ України.

Позивач в адміністративному позові стверджує також про протиправність оскаржуваного рішення з огляду порушення порядку його прийняття як регуляторного акту.

Таким чином, на переконання позивача, вказане рішення виконкому підлягає визнанню протиправним та скасуванню через відсутність повноважень на прийняття цього рішення, а оскільки позивач є мешканцем міста Одеси, членом громади з 2000 року вказаний порядок безпосередньо зачіпає його права та інтереси, оскільки проводиться знесення, демонтаж капітальних споруд, що підтверджується публікаціями у Фейсбуці, листами УДАБК ОМР, Приморської райадміністрацїї.

Відповідачем до суду подано відзив на адміністративний позов, в якому представник відповідача зазначив, що Виконавчий комітет Одеської міської ради заперечує щодо даного позову, звертає увагу на його безпідставність та необґрунтованість, з урахуванням чого останній не підлягає задоволенню.

Представник відповідача зазначає, що відповідно до положень Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про благоустрій населених пунктів», законодавець наділяє виконавчі органи сільських, селищних та міських рад широким колом повноважень з метою утримання території населеного пункту в належному стані та забезпечення його відповідного благоустрою, зокрема, шляхом контролю за технічним станом і використанням об`єктів нерухомого майна всіх форм власності та дотриманням законодавства при забудові відповідної території, а також вжиття відповідних заходів реагування на виявлені порушення.

Також представник відповідача вказує, що належне здійснення покладених на органи місцевого самоврядування вищезазначених повноважень потребує взаємодії різних профільних виконавчих органів рад, наділених окремою самостійною компетенцією. Наведене зумовлює необхідність визначення дієвих механізмів такої взаємодії з метою оперативного реагування на виявлені порушення та приведення територій і об`єктів до належного стану. Разом з тим, особливого контролю та реагування з боку органів місцевого самоврядування при організації благоустрою населеного пункту потребує незаконне розміщення об`єктів, споруд та елементів без необхідної для цього дозвільної документації, за відсутності відповідних речових прав на земельну ділянку, яка забудовується, тощо. Тому, керуючись вищенаведеними положеннями законодавства, в межах наділеної законодавцем компетенції, з метою належної організації взаємодії виконавчих органів Одеської міської ради щодо виявлення, фіксування та реагування на факти протиправного розміщення об`єктів, споруд та елементів рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 10.12.2020 року № 38 визначено Порядок організації заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів.

За твердженнями представника відповідача, враховуючи повноваження вищенаведених профільних виконавчих органів, комунальних підприємств та установ міської ради, кожен з яких наділений окремо визначеною компетенцією у сфері благоустрою міста та контролю за забудовою території відповідно до вимог законодавства, оскаржуваним рішенням Виконавчий комітет Одеської міської ради визначив механізм взаємодії таких органів з метою оперативного та ефективного реагування на допущені третіми особами порушення.

При цьому, представник відповідача вважає помилковими посилання ОСОБА_1 у його позовній заяві на положення пп. 44 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якого питання забезпечення чистоти в населеному пункті вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

У відзиві вказано, що з положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що повноваження щодо організації благоустрою населених пунктів та здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, контролю за технічним станом, використанням та утриманням об`єктів нерухомого майна усіх форм власності, за дотриманням законодавства при забудові відповідних територій тощо відносяться до повноважень саме виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

З огляду на вищенаведене представник відповідача стверджує, що оскаржуване у справі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 10.12.2020 року № 38 «Про організацію заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси» прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначених законодавством, з легітимною метою визначення ефективного механізму взаємодії органів місцевого самоврядування при виявленні протиправно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси.

Представник відповідача також зазначає, що жодного обґрунтування прав, свобод або інтересів позивача, які нібито порушені оскаржуваним у справі рішенням від 10.12.2020 року № 38 «Про організацію заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси», позовна заява не містить. Більше того, у позовній заяві відсутні будь-які доводи з приводу того, яким чином оскаржуване рішення взагалі поширюється на позивача, тоді як дія такого рішення направлена на організацію взаємодії органів місцевого самоврядування при виявленні протиправного розміщення об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси. Відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Представник відповідача наполягає на тому, що оскаржуване у справі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради не є ані нормативно-правовим, ані регуляторним актом. Наведене рішення є актом внутрішньо-організаційного характеру та не встановлює жодних прав або обов`язків для суб`єктів господарювання, з урахуванням чого вимоги Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» на спірні у справі правовідносини не поширюються.

Враховуючи викладене, представник відповідача просить відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Ухвалою суду від 29.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 29.07.2021 року розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, від 28.09.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою суду від 03.11.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні, призначеному на 03.11.2021 року сторони участі не приймали. Про місце, дату та час та режим проведення судових засідань повідомлені відповідно до вимог КАС України.

У зв`язку з відсутністю потреби заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що Виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення від 10.12.2020 року №38 «Про організацію заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси», яким вирішено організувати здійснення заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси згідно з порядком. (а.с.8)

Зазначене рішення прийнято відповідачем відповідно до статей 29, 33, 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», з метою організації взаємодії виконавчих органів Одеської міської ради при здійсненні демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси виконавчий комітет Одеської міської ради.

Прийняттю оскаржуваного рішення передувало звернення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради з доповідною запискою від 08.12.2020 року №01-9/359-вих щодо підготовки проєкту рішення виконавчого комітету Одеської міської ради. (а.с. 72-74).

Вважаючи рішення Виконавчого комітету ОМР від 10.12.2020 року №38 протиправним позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення податкового законодавства відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень дотримані не були, оскільки рішення відповідачем прийнято передчасно, що в свою чергу зумовило необхідність звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21.05.1997 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 цього Закону місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами (абз. 11 ст. 1 Закону №280/97-ВР).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України №280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет:

попередньо розглядає проекти місцевих програм соціально-економічного і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд відповідної ради;

координує діяльність відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, заслуховує звіти про роботу їх керівників;

має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відділи, управління та інші виконавчі органи ради є підзвітними і підконтрольними раді, яка їх утворила, підпорядкованими її виконавчому комітету, сільському, селищному, міському голові, голові районної у місті ради.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать як власні (самоврядні) повноваження, так і делеговані, зокрема:

організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян (підпункт 7, пункт «а» частина 1 ст. 30 Закону №280/97-ВР;

видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених законом (пп.17 п. «а`ч.1 ст. 30 Закону №280/97-ВР)

здійснення відповідно до законодавства контролю за належною експлуатацією та організацією обслуговування населення підприємствами житлово-комунального господарства, торгівлі та громадського харчування, побутового обслуговування, транспорту, зв`язку, за технічним станом, використанням та утриманням інших об`єктів нерухомого майна усіх форм власності, за належними, безпечними і здоровими умовами праці на цих підприємствах і об`єктах; прийняття рішень про скасування даного ними дозволу на експлуатацію об`єктів у разі порушення нормативно-правових актів з охорони праці, екологічних, санітарних правил, інших вимог законодавства (пп. 2 п. б) ч. 1 ст. 30 Закону №280/97-ВР)

надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (пп. 1 п. «б» ч.1 ст. 31 Закону);

організація роботи, пов`язаної зі створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів (пп. 2 п. «б» ч.1 ст. 31 Закону);

здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу (пп. 3 п. «б» ч.1 ст. 31 Закону);

здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства (пп. 1 п. б) ч. 1 ст. 33 Закону).

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно - правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Частиною 2 ст. 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» благоустрій населених пунктів передбачає:

розроблення і здійснення ефективних і комплексних заходів з утримання територій населених пунктів у належному стані, їх санітарного очищення, збереження об`єктів загального користування, а також природних ландшафтів, інших природних комплексів і об`єктів;

організацію належного утримання та раціонального використання територій, будівель, інженерних споруд та об`єктів рекреаційного, природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення;

створення умов для реалізації прав та виконання обов`язків суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів.

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить:

здійснення заходів з благоустрою населених пунктів (п. 1);

здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів (п. 5).

Таким чином, виконавчі органи наділені повноваженнями щодо утримання території населеного пункту в належному стані та забезпечення його відповідного благоустрою, зокрема шляхом здійснення контрольних заходів щодо дотримання суб`єктами містобудування містобудівного законодавства.

Так, оскаржуваним рішенням затверджений порядок організації з демонтажу незаконно-розміщених об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси.

Вказаний Порядок визначає організаційні засади взаємодії виконавчих органів, комунальних підприємств, установ, закладів та організацій Одеської міської ради з питань обстеження території міста Одеси з метою виявлення незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів і вжиття заходів з їх демонтажу (п.1 Порядку)

Суд зазначає, що 07.10.2021 року, під час надання пояснень ОСОБА_1 зазначено про відповідність пунктів 1-4 Порядку організації заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси вимогам законодавства, з урахуванням, обґрунтованими є зауваження представника відповідача, що фактично оспорюваними у справі пунктами Порядку є лише пункти 5-8

Так, відповідно до п.п. 5-8 Порядку за результатами обстеження комісією складається акт, який підписується усіма членами комісії.

Голова відповідної районної адміністрації Одеської міської ради на підставі акта відповідно до повноважень видає розпорядження щодо демонтажу незаконно розміщеного об`єкта, споруди або елемента.

Виконавцем робіт з демонтажу об`єктів, зазначених у цьому Порядку, визначити комунальне підприємство «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування».

Здійснення заходів із забезпечення громадського порядку під час демонтажу об`єктів, зазначених у цьому Порядку, покласти на комунальну установу «Муніципальна варта».

Підставами для звернення до суду з даним адміністративним позовом позивач в адміністративному позові визначив те, що оскаржуване рішення прийнято поза повноваженнями відповідача, а також з порушенням порядку його прийняття як регуляторного акту.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом владних повноважень за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27.12.2001 №20-рп/2001 визначено, що ознаками нормативності правових актів є невизначеність дії у часі та неодноразовість їх застосування (п.6).

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування.

Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовується неодноразово.

Відповідно до п. 19) чт. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні наступні ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Необхідно вказати на таку особливість нормативного акта як його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Тим часом ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки за для розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Аналогічна права позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 182/2428/16-а (2-а/0182/102/2016).

Як вбачається з оскаржуваного рішення, останнє не відповідає ознакам акту індивідуальної дії.

Також, оскаржуване рішення не встановлює, не змінює, не припиняє не скасовує загальні правила поведінки уповноважених органів під час обстеження територій міста Одеси з метою виявлення порушень містобудівного законодавства. При цьому, вказаний порядок визначає порядок дій конкретних визначених органів та установ, а не невизначеного кола осіб.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення є ненормативним актом та прийнято для розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов.

Преамбулою Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (далі Закон) передбачено, що цей Закон визначає правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Положеннями статті 1 Закону визначено, що регуляторний акт - це:

прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання;

прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення також не відноситься і до регуляторних актів.

В свою чергу, пунктами 5-8 Порядку визначено встановлено порядок дій уповноваженими особами виконавчого органу Одеської міської ради та підпорядкованими міській раді підприємствами.

Так, відповідно до п. 2.1 наведеного Положення основним завданням Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради є здійснення на території м. Одеси державного архітектурно-будівельного контролю, виконання дозвільних та реєстраційних функцій у сфері містобудівної діяльності відповідно до законодавства України.

Повноваження Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради регламентовані Положенням про Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 18.09.2019 року № 5064-VII (публічно доступне на офіційному сайті Одеської міської ради за посиланням: https://omr.gov.ua/ua/city/departments/bezpeka/statute/).

Відповідно до п. 2.1 наведеного Положення основними завданнями Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради є:

організація заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на підставі рішень Одеської міської ради або її виконавчого комітету (п. 2.1.6);

Повноваження районних адміністрацій Одеської міської ради визначені положеннями про районні адміністрації Одеської міської ради, затвердженими рішенням Одеської міської ради № 1328-VII від 07.12.2016 року (публічно доступне на офіційному сайті Одеської міської ради за посиланням: https://www.omr.gov.ua/ru/ acts/council/91145/).

Відповідно до п. 1.1 наведених положень районні адміністрації Одеської міської ради є виконавчими органами Одеської міської ради та створюються нею з метою реалізації функцій місцевого самоврядування на території Київського району міста Одеси згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Повноваження Комунальної установи «Муніципальна варта» визначені Статутом комунальної установи «Муніципальна варта», затвердженим рішенням Одеської міської ради від 14.12.2017 року № 2772-VII (публічно доступне на офіційному сайті Одеської міської ради за посиланням: https://omr.gov.ua/ua/city/ foundations/varta/statute/).

Відповідно до п. 3.1 наведеного Статуту метою діяльності комунальної установи «Муніципальна варта» є здійснення заходів з охорони майна територіальної громади міста Одеси та профілактика правопорушень на території міста Одеси.

Згідно з п. 3.2.5 Статуту одним із основних завдань комунальної установи «Муніципальна варта» є сприяння виконанню рішень Одеської міської ради, її виконавчого комітету та розпоряджень міського голови з питань:

благоустрою території, контролю за дотриманням правил санітарії, чистоти вулиць, парків, скверів та прибудинкових територій;

охорони пам`яток історії і культури, архітектури та містобудування, палацово-паркових, паркових та садибних комплексів.

У свою чергу, повноваження Комунального підприємства «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» щодо демонтажу і знесення самочинно збудованих об`єктів на підставі відповідних рішень та угод визначені п. 2.2.53 Статуту Комунального підприємства «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 16.04.2013 року № 3349-VI (публічно доступне на офіційному сайті Одеської міської ради за посиланням: https://www.omr.gov.ua/ua/city/enterprises/ odesproekt/statute/).

Враховуючи повноваження вищенаведених профільних виконавчих органів, комунальних підприємства та установи міської ради, кожен з яких наділений окремо визначеною компетенцією у сфері благоустрою міста та реагування на допущені третіми особами порушення, та оскаржуваним рішенням визначений порядок взаємодії між виконавчих органів, комунальних підприємств, установ, організацій повноваження яких визначені їх положеннями, статутами та Законом.

Щодо покликання позивача на постанову Верховного суду у складі КАС від 29.04.2020 року у справі №461/4655/16-а, то вона не є релевантною оскільки правовідносини та обставини які досліджувались судами не є тотожними даній адміністративній справі.

Зокрема, в зазначеній справі досліджувалось розпорядження районної адміністрації про демонтаж самовільно встановленого металевого дашка над балконом квартири, прийнятого на підставі Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові.

Проте, оскаржуване рішення не регулює питання демонтажу об`єктів які відносяться до самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна.

Позивач помилково ототожнює поняття незаконного розміщені об`єктів, споруд, елементів з об`єктами самочинним будівництвом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В свою чергу, поняття «елемент», «споруда» визначені в законах, ДСТУ, ДК, зокрема:

відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд (ДК 018-2000), затвердженого наказом Комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт;

поняття споруди як некапітального об`єкта будівництва міститься у п. 1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244, відповідно до якого тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально - культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту;

термін «елемент» використовується також в Законі України «Про благоустрій населених пунктів», відповідно до ст. 21 якого елементами (частинами) об`єктів благоустрою є, зокрема, малі архітектурні форми, до яких належать альтанки, павільйони, навіси, вуличні меблі (лавки, лави, столи), сходи, балюстради, огорожі, ворота, трати, а також інші елементи благоустрою, визначені законодавством;

відповідно до п. 3.12 ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 04.06.2014 року №163, об`єкт будівництва - будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси або частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості доводів представника відповідача щодо поширення оскаржуваного порядку на об`єкти, які не є завершеним будівництвом капітальними об`єктами нерухомого майна.

Між тим, під час розгляду справи з`ясовано, що дійсною підставою звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом стало, як зазначає позивач, демонтаж паркану за адресою: м. Одеса, вул. Добровольського, 2.

В судових засіданнях позивач стверджував, що демонтований парка за вказаною адресою належав йому та надав до суду копію рахунку фактури №06-14 від 09.06.2019 року щодо виконання робіт з улаштування паркану. (а.с. 159-160).

Позивач стверджує, що оскаржуване рішення порушує його права саме з огляду на те, що на його підставі протиправно демонтовано улаштований позивачем паркан за вказаною адресою без рішення суду.

Також, позивач надав до суду лист Суворовської районної адміністрації ОМР від 28.09.2021 року №Тд-Д-941, в якому зазначено, що огородження у вигляді тимчасового металевого паркану уздовж пр. Добровольсього демонтовано згідно розпорядження Суворовської районної адміністрації від 09.03.2021 року №91Р. (а.с. 133)

Разом з тим, представником відповідача надано до суду розпорядження Суворовської районної адміністрації від 09.03.2021 року №91Р, з якого вбачається, що відповідно до статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10.12.2020р. № 38 «Про організацію заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території міста Одеси», керуючись Положенням про Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 07.12.2016 р. № 1328-VII (зі змінами) та на підставі комісійного акту обстеження незаконно розміщених об`єктів, споруд та елементів на території м. Одеси від 22.02.2021 р. складеного із залученням посадових осіб Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності управління земельних ресурсів Одеської міської ради та інспекції з благоустрою Одеської міської ради Департаменту архітектури та містобудування за адресою: м. Одеса, пр. Добровольського, 2:

Комунальному підприємству «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» здійснити заходи з демонтажу - тимчасової металевої огорожі, незаконно розміщеної за адресою: м. Одеса, пр. Добровольского, 2;

Комунальній установі «Муніципальна варта» забезпечити здійснення заходів з охорони публічного порядку та майна територіальної громади м, Одеси у взаємодії з підрозділами Національної поліції України (за необхідністю) при проведенні робіт з демонтажу тимчасової металевої огорожі відповідно до рішення виконавчого комітету ОМР від 10.12.2020 року №38;

Лист районної адміністрації від 17.06.20 р. №Б-446 вважати таким, що втратив чинність, в зв`язку з невиконанням умов проведення заходів благоустрою за адресою; м. Одеса пр. Добровольського,2;

Контроль за виконанням розпорядження покласти на заступника голови райадміністрації Ляшенко О.В.

Отже, підставою для здійснення демонтажу паркану за адресою м. Одеса, пр. Добровольського, 2 є розпорядження Суворовської районної адміністрації від 09.03.2021 року №91Р, а не рішення виконавчого комітету ОМР від 10.12.2020 року №38.

В свою чергу, як вбачається з акту обстеження незаконно розміщених об`єктів, споруд, елементів на території м. Одеса від 12.02.2021 року встановлено відсутність правовстановлюючих документів на землекористування передбачені ст. ст. 125, 126 ЗК України.

Крім того, позивачем і до суду не надано доказів на підтвердження наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою м. Одеса, вул Добровольського, 2 та дозвільних документів на облаштування металевої огорожі за вказаною адресою. Наданий до суду рахунок фактура не свідчить про протиправність дій щодо демонтажу огорожі.

Слід зазначити, що до прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету, Київською районною адміністрацією прийнято рішення від 29.09.2020 року №407-01р «Про демонтаж самовільно встановленої металевої огорожі за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 104/3 (навпроти квартири 2) з огляду на те, що вказана огорожа встановлена без затвердженої у встановленому порядку проектної документації та необхідного дозволу, передбаченого діючим законодавством. Вказаним рішенням вирішено здійснити демонтаж металевої огорожі, встановленої з порушенням «Правил благоустрою території міста Одеси» за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 104/3 (навпроти квартири 2) за рахунок коштів державного бюджету з подальшим відшкодуванням усіх витрат власником огорожі гр. ОСОБА_1 , винного у порушенні благоустрою мста Одеси.

Між тим, з матеріалів справи вбачається що з прийняттям оскаржуваного рішення ані виконавчі органи Одеської міської ради, ані комунальні установи, організації підпорядковані Одеській міській раді не набули жодних додаткових прав та обов`язків, а також зазначені органи не наділені жодними додатковими повноваженнями.

Разом з тим, доказів оскарження рішень Суворовської районної адміністрації та Київської районної адміністрації позивачем до суду не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням жодних прав, свобод та інтересів позивача не порушено, та зважаючи на те, що рішення районних адміністрацій щодо демонтажу парканів, які за твердженнями позивача встановлені саме ним, за вищезазначеними адресами не оскаржені, позивачем обрано не вірний спосіб захисту його прав.

Відтак, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, згідно вищезазначених норм чинного законодавства, можливість судового захисту передбачена саме для особи, права, свободи та інтереси якої порушено з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо відсутності доказів порушення прав та інтересів позивача прийнятим спірним рішенням відповідача.

Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожні докази, які є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10.12.2020 року №38 «Про організацію заходів з демонтажу незаконно розміщених об`єктів, споруд, елементів на території міста Одеси» відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 )

Відповідач: Виконавчий комітет Одеської міської ради (, адреса: 65026, м. Одеса, пл. Думська, 1)

Суддя П.П. Марин

.