Справа № 9901/23/19
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

16 листопада 2021 року
справа №9901/23/19
адміністративне провадження №П/9901/23/19
суддів Верховного Суду Данилевич Н.А., Гімона М.М. в адміністративній справі №9901/23/19, провадження №П/9901/23/19, за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і нечинним рішення (в частині).
Колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду рішенням від 04 листопада 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і нечинним рішення в частині.
Розглядаючи вказаний спір по суті, колегія суддів, зокрема, виходила з того, що оскільки даний позов заявлено не безпідставно, він не має штучного характеру (пункт 3 частини другої статті 45 КАС України, його заявлено особою, прав та інтересів якої стосується оскаржуване рішення, а позивач у справі від позову не відмовляється й наполягає на його вирішенні, - підстав до закриття провадження у справі немає, - а тому праву позивача на звернення до суду з такими вимогами кореспондує обов`язок суду прийняти й розглянути такі вимоги по суті, і в ході розгляду дати відповідь на питання, визначені статтею 244 КАС України, та вирішити спір у межах повноважень, що встановлені частиною першою статті 245 цього кодексу.
Вважаємо, що рішення ВККС України від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18 в частині визнання судді Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, не може бути самостійним предметом судового розгляду, а заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги щодо визнання протиправним та нечинним цього рішення в частині у даній справі не можуть бути предметом розгляду адміністративного суду, а тому відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) висловлюємо окрему думку.
Відповідно до пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади.
Згідно з пунктом 20 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом; виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
За приписами частини другої статті 84 Закону №1402-VIII за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом.
Згідно зі статтею 88 Закону №1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Відповідно до частин другої і третьої статті 88 Закону № 1402-VІІІ суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
Згідно із частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Водночас, за змістом статей 1, 3 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) прийняття рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП.
Тобто вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.
Водночас, за нормами Закону №1402-VIII (стаття 88) рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, суддя (кандидат на посаду судді) має право оскаржити до адміністративного суду.
При цьому рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є лише підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.
З огляду на те, що процедура кваліфікаційного оцінювання, підведення її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього «кваліфікаційного провадження».
Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах «кваліфікаційного провадження» ВРП має право перевірити вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення недоліків, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.
Зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус та повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, вважаємо, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП.
З урахуванням послідовності (стадійності) прийняття остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватись щодо остаточного рішення, яке уповноважена приймати ВРП.
Ураховуючи концепцію належного врядування, зміст якої, зокрема, розкритий у практиці Європейського суду з прав людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
Вважаємо, що рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді може бути предметом судового оскарження одночасно з рішенням ВРП, яким його розглянуто.
У цій справі Судом установлено, що на виконання рішення ВП ВС від 17 вересня 2020 року у справі №9901/302/19 ВРП рішенням від 3 грудня 2020 року №3383/0/15-20 звільнила ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку. Крім того, рішенням від 24 грудня 2020 року №3649/0/15-20 ВРП залишила без розгляду подання з рекомендацією ВККС України від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України.
Отже, на теперішній час ОСОБА_1 є суддею, звільненим у відставку, а відтак твердження позивача про те, що оскаржуване рішення ВККС від 21 грудня 2018 року №1995/ко-18 року створювало та створює негативні наслідки для нього, не знайшли свого підтвердження в межах публічно-правового спору.
Таким чином, на нашу думку, оскаржуване у цій справі рішення ВККС не може бути самостійним предметом судового розгляду.
Правова позиція з приводу умов, за яких можна оскаржити рішення ВККС, що містить рекомендацію щодо вчинення певних дій чи прийняття рішень, висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18, від 29 квітня 2020 року у справі №9901/831/18, від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/852/18, від 17 лютого 2021 року у справі №9901/803/18.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Вжите у нормі цієї статті формулювання "не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства" треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду за цими правилами не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й ті, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні для цього підстави.
З огляду на наведене, оспорюване Рішення не може бути самостійним предметом судового розгляду, а заявлені позовні вимоги у даній справі не можуть бути предметом розгляду адміністративного суду, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі.
Частиною першою статті 239 КАС передбачено, що у разі якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Оскільки розгляд таких спорів перебуває поза межами не лише адміністративної юрисдикції адміністративних судів та не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачеві, до суду якої юрисдикції належить його вирішення, немає.
Суддя Н.А. Данилевич
Суддя М.М. Гімон