Справа № 580/645/20
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/645/20 Суддя (судді) першої інстанції: Віталіна ГАЙДАШ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Ганечко О.М., Василенка Я.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, Черкаського міського голови Бондаренка Анатолія Васильовича про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Черкаської міської ради (відповідач 1), Черкаського міського голови Бондаренка Анатолія Васильовича (відповідач 2), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Черкаського міського голови від 10.01.2020 №10-р/(к) "Про припинення служби та звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити позивача на посаді заступника директора департаменту - начальника відділу розвитку конкуренції департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради з 10.01.2020.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім зазначених доводів скаржник звернув увагу, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що строк тимчасової непрацездатності позивача був перерваний. Відтак, якщо працівник став до роботи, навіть якщо до цього хворів понад зазначені строки, його звільнення вважається незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, з 11.04.2005 ОСОБА_1 працював на різних посадах в органі місцевого самоврядування - Черкаській міській раді.

Розпорядженням міського голови м. Черкаси С.О. Одарича від 30.09.2011 №476-р/(к) призначено позивача на посаду заступника директора департаменту - начальника відділу розвитку конкуренції департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради.

Відповідно до листка непрацездатності КНП "Черкаська центральна районна лікарня" Черкаської районної ради від 02.08.2019 АДФ №722149 позивач з 25.07.2019 до 02.08.2019 перебував на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до листка непрацездатності КНП "Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради" серії від 14.08.2019 АДФ №854657 позивач з 05.08.2019 до 14.08.2019 перебував на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до листка непрацездатності КНП "Черкаський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Черкаської районної ради від 15.08.2019 АДФ №720752 позивач з 15.08.2019 до 29.08.2019 перебував на амбулаторному лікуванні.

Відповідно до листка непрацездатності КНП "Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги" від 09.09.2019 АДФ №794351 позивач з 29.08.2019 до 09.09.2019 перебував на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до листка непрацездатності КНП "Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради" від 01.10.2019 АДФ №855584 позивач з 10.09.2019 до 01.10.2019 перебував на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до листка непрацездатності КНП "Другий Черкаський міський центр медико-санітарної допомоги" від 02.10.2019 АДФ №802363 позивач з 02.10.2019 до 16.10.2019 перебував на амбулаторному лікуванні.

Відповідно до листка непрацездатності КНП "Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради" від 06.11.2019 АДФ №838367 позивач з 17.10.2019 до 06.11.2019 перебував на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до листка непрацездатності КНП "Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги" від 22.11.2019 АДФ №795749 позивач з 07.11.2019 до 22.11.2019 перебував на стаціонарному лікуванні.

Відповідно до листка непрацездатності Філії №5 Черкаської міської консультативно-діагностичної поліклініки від 22.11.2019 АДФ №866541 позивач з 23.11.2019 до 06.12.2019 перебував на амбулаторному лікуванні.

Відповідно до довідки КНП "Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги" позивач з 09.12.2019 до 10.12.2019 перебував у хірургічному відділенні.

Відповідно до листка непрацездатності КНП "Другий Черкаський міський центр медико-санітарної допомоги" від 12.12.2019 АДФ №803984 позивач з 12.12.2019 до 21.12.2019 перебував на амбулаторному лікуванні.

Відповідно до листків непрацездатності КНП "Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги" від 23.12.2019 АДФ №801562 та від 27.12.2019 серії АДФ №867728 позивач з 23.12.2019 до 17.01.2020 перебував на амбулаторному лікуванні.

Розпорядженням Черкаського міського голови від 10.01.2020 №10-р/(к) припинено службу в органах місцевого самоврядування та звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту - начальника відділу розвитку конкуренції департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради 10.01.2020 у зв`язку із нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Не погоджуючись із звільненням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 03.07.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного від 27.10.2020, позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Постановою Верховного суду від 27.05.2021 рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03.07.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2020 у справі № 580/645/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.

У вказаній постанові від 27.05.2021 Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не дослідили обставину, яка має істотне значення для правильного вирішення спору, а саме чи відбувся фактичний вихід ОСОБА_1 11 грудня 2019 року на роботу, оскільки виконання останнім у цей день своїх посадових обов`язків впливає на висновки судів попередніх інстанцій в частині обрахунку строку у контексті пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України, а саме мало/не мало місце переривання цього строку.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки із копій табелів обліку робочого часу працівників департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради за період з липня по грудень 2019 року встановлено відсутність факту переривання тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним виходом на роботу, з яким можливо було пов`язати розрахунок чотиримісячного строку спочатку для застосування цілей пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України, тому відповідач з дотриманням п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України прийняв оскаржуване розпорядження про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи та доводам апелянта, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року №322-VIII (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін або розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39) чи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Застосування пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає одночасну наявність двох складових диспозиції цієї правової норми - як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи.

Верховний Суд вже надавав тлумачення пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України та викладав правову позицію щодо їх застосування, зокрема у своїх постановах від 18.04.2018 у справі №809/763/14, 18.03.2020 у справі №759/10039/18, від 21.01.2021 у справі № 757/71904/17-ц.

Так, згідно з правовою позицією, сформованою у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №809/763/14, застосування зазначеної норми передбачає одночасну наявність двох складових її диспозиції - як установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, так і факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу, відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи. Таким чином, звільнення працівника на підставі вказаної норми можливе лише після закінчення строків, зазначених у цій нормі, та за умови, що працівник не став до роботи. Вихід працівника на роботу хоча б на один день перериває чотиримісячний строк, і надалі цей строк має обчислюватися спочатку. Звільнення за цим пунктом можливе, якщо працівник унаслідок тимчасової непрацездатності (не враховуючи відпустки по вагітності та пологах) відсутній на роботі понад чотири місяці поспіль або понад установлений законодавством більш тривалий строк, протягом якого за ним зберігається місце роботи (посада) за певних захворювань. Якщо працівник став до роботи, навіть якщо до цього хворів понад зазначені строки, його звільнення вважається незаконним".

Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.07.2019 у справі №826/7334/16 зроблено висновок, що "звільнення працівника за пунктом 5 частини першої статті 40 КЗпП України з ініціативи керівництва підприємства можливе у разі нез`явлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, якщо така непрацездатність не пов`язана: з вагітністю та пологами; із захворюванням на туберкульоз; із професійним захворюванням або трудовим каліцтвом".

Таким чином, що положення пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України не містять вимог про пов`язаність між собою листків непрацездатності.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.

В свою чергу, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 25.07.2019 по 02.08.2019, стати до роботи 03.08.2019; з 05.08.2019 по 14.08.2019, стати до роботи 15.08.2019; з 15.08.2019 по 29.08.2019, стати до роботи 30.08.2019; з 29.08.2019 по 09.09.2019, стати до роботи 10.09.2019; з 10.09.2019 по 01.10.2019, стати до роботи 02.10.2019; з 02.10.2019 по 16.10.2019, стати до роботи 17.10.2019; з 17.10.2019 по 06.11.2019, стати до роботи 07.11.2019, з 07.11.2019 по 22.11.2019, з 23.11.2019 по 06.12.2019, стати до роботи 07.12.2019, з 09.12.2019 ро 10.12.2019, з 12.12.2019 по 21.12.2019, стати до роботи 22.12.2019, з 23.12.2019 по 26.12.2019, з 27.12.2019 по 17.01.2020, стати до роботи 18.01.2020, про що свідчать листки непрацездатності та довідкою КП "Третя міська лікарня швидкої допомоги".

При цьому, 03-04.08.2019 та 22.12.2019 були вихідними днями, тому зазначені вище листки непрацездатності з перервами на вихідні підтверджують безперервний строк нез`явлення ОСОБА_1 на роботі з причин тимчасової непрацездатності, обставин того, що тимчасова непрацездатність ОСОБА_1 була пов`язана із захворюванням на туберкульоз, трудовим каліцтвом або професійним захворюванням не встановлено.

Посилання апелянта на те, що чотиримісячний строк його захворювання закінчився лише 25.12.2019, однак він 11.12.2019 ніби то виходив на роботу, що підтверджується копією заяви про надання щорічної відпустки, що на його думку свідчить про переривання строку тимчасової непрацездатності - не приймається колегією суддів, позаяк чотиримісячний строк тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 сплинув 25.11.2019, оскільки його тимчасова непрацездатність почалась із 25.07.2019, а відповідно до копії табелю обліку робочого часу працівників департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради за грудень 2019 року та уточненого табелю обліку робочого часу за грудень 2019 року вбачається, що 11.12.2019 позивач не виконував своїх посадових обов`язків, а міститься позначка "НЗ" - неявка з нез`ясованих причин та заробітна плата нарахована не була.

З копій табелів обліку робочого часу працівників департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради за період з липня по грудень 2019 року судом першої інстанції вірно встановлено, а апелянтом не спростовано, що у спірних правовідносинах не відбулося переривання тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 у зв`язку з фактичним виходом на роботу, з яким можливо було пов`язати розрахунок чотиримісячного строку спочатку для застосування цілей пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України, тому відповідач з дотриманням п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України прийняв оскаржуване розпорядження про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку із нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок його тимчасової непрацездатності

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих доводів щодо невідповідності дій та рішень відповідача при його звільненні, а отже колегія суддів відхиляє посилання апелянта, як необґрунтовані та безпідставні.

Водночас, апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені при розгляді справи судом попередньої інстанції, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга також не містить.

Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради, Черкаського міського голови Бондаренка Анатолія Васильовича про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко