Справа № 420/3196/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3196/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора (; вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

03 березня 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора, у якій представник позивача просить суд стягнути з Держави Україна в особі Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді неотриманої частини заробітної плати (посадового окладу) за період з 28.03.2017 року по 18.11.2019 року у розмірі 672 692 (шістсот сімдесят дві тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа №420/3196/21 о 12:34:22 розподілена на суддю Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 01.04.2021 року.

За клопотанням представника позивача підготовче засідання, призначене на 01.04.2021 року, було відкладено на 22.04.2021 року.

12.04.2021 року за вх.№18323/21 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 22.04.2021 року продовжено строк підготовчого провадження у справі №420/3196/21 на тридцять днів, призначено підготовче засідання на 17.05.2021 року.

17.05.2021 року за вх.№24697/21 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

Підготовче засідання, призначене на 17.05.2021 року, перенесено у зв`язку із перебуванням головуючого судді Аракелян М.М. у відпустці на 10.06.2021 року.

Ухвалою суду від 10.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 23.06.2021 року.

У судове засідання 23.06.2021 року сторони не з`явились, про дату, час та місце судового засідання сповіщені належним чином та завчасно. 23.06.2021 року за вх.№32713/21 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Згідно ч.9 ст.205 КАСУ якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження, а за результатом розгляду дійшов наступного

В обґрунтування вимог позову зазначено, що за рішенням Конституційного Суду України положення Закону України «Про прокуратуру», які визначали порядок виплати заробітної плати прокурорам, були визнані неконституційними. На цій підставі, на переконання позивача, внаслідок порушення його прав актом, який визнаний неконституційним, йому було завдано матеріальної шкоди, яку позивач і просить стягнути з Держави в особі Офісу Генерального прокурора. Свої доводи позивач обґрунтовує тим, що стаття 152 Конституції України та ст.1166, 1175 ЦК України визначають право особи на відшкодування матеріальної шкоди, завданої актом, який визнаний неконституційним або який визнано незаконним та скасовано.

12.04.2021 року за вх.№18323/21 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник Офісу вказує, що рішення Конституційного Суду не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не зможе застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. При цьому, на момент виникнення спірних правовідносин відповідач діяв на підставі чинних актів та порушення прав позивача не допускав.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 28.07.2009 року по 18.11.2019 року безперервно працював в органах прокуратури (а.с.20-27).

Згідно Наказу Генерального прокурора України №305-ц від 24.03.2017 року позивача призначено на посаду прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України з 28.03.2017 року (а.с.28).

Наказом від 14.11.2019 року №1477ц позивача звільнено із вказаної посади з 18.11.2019 року (а.с.29).

Як зазначає позивач, у період з 28.03.2017 року по 18.11.2019 року йому нараховувалась заробітна плата із урахуванням посадового окладу, встановленого КМ України, а саме:

у період з 28.03.2017 року по 05.09.2017 року 2812 грн.;

у період з 06.09.2017 року по 18.11.2019 року 7140 грн. (а.с.31-52).

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вважаючи свої права порушені актом, який визнано неконституційним, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина друга статті 19 Основного Закону України).

У період з 28.03.2017 року по 18.11.2019 року позивачу нараховувалась заробітна плата із урахуванням посадового окладу, встановленого КМ України, а саме:

у період з 28.03.2017 року по 05.09.2017 року 2812 грн.;

у період з 06.09.2017 року по 18.11.2019 року 7140 грн. (а.с.31-52).

Згідно ст.81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За вказаний період норма ч.3 статті 81 Закону змінювалась, однак застосуванню підлягали норми Закону №79-VIII.

28.12.2014 року прийнято Закон №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», згідно п.26 якого установлено, зокрема, що положення статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На виконання вказаних норм заробітна плата позивачу у цей період нараховувалась та виплачувалась з урахуванням постанови КМ України №505 від 31.05.2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Визначено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

З вказаних підстав позивачем розраховано різницю між заробітною платою, яку він отримував з урахуванням дії пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, та заробітною платою за ст.81 Закону України «Про прокуратуру», яку він і просить стягнути на його користь як протиправно не отриману.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічна за змістом норма міститься в ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року №2136-VIII.

У пункті 2 резолютивної частини Рішення № 6-р/2020 визначено, що положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, відповідні положення втратили чинність з 26 березня 2020 року.

Суд зазначає, що для правильного вирішення даного спору суд має дослідити два ключові моменти, стосовно яких у сторін по справі виникають суперечності:

1. У якому проміжку часу положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України були неконституційними та наявні підстави для відшкодування шкоди, завданої актом, визнаним неконституційним?

2. У якому порядку здійснюється відшкодування шкоди, завданої актом, визнаним неконституційним?

За першим моментом суд зауважує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Вказаною нормою встановлено два правили визначення періодів, коли нормативно-правовий акт є неконституційним загальне правило щодо втрати чинності з дня ухвалення рішення та встановлене у рішенні регламентування, але не раніше дня рішення.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування..

Вказане рішення не регламентує порядку застосування ст.81 Закону України "Про прокуратуру" без врахуванням п.26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у періоди, коли така норма (п.26) була чинна.

Отже, за нормами чинного законодавства у період з 28.03.2017 року по 18.11.2019 року положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII з урахуванням п.26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, були чинними та неконституційними визнані не були.

За таких умов, відшкодування шкоди можливо було б у тому разі, якщо норма, яка визнана неконституційною за рішенням КСУ, застосовувалась після прийняття такого рішення суду. Втім, позивач не заявляє такі періоди у межах даної справи, а заборгованість вираховує до 18.11.2019 року (до дати свого звільнення), намагаючись надати рішенню КСУ зворотну дію у часі.

Таким чином, у періоді з 28.03.2017 року по 18.11.2019 року відсутні підстави для стягнення майнової шкоди, завданої актом, визнаним неконституційним, оскільки у вказаному періоді положення були чинними, а ретроспективність неконституційності норми не передбачена.

По другому аспекту суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

На момент розгляду даної справи такого порядку не встановлено.

Позивач помилково у даному питанні посилається на норми ст.1166 та 1175 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.1 ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Як встановлено зі змісту цитованих норм, вони регулюють відносини к разі прийняття незаконних актів або актів, які скасовано. Втім, положення щодо актів, які визнані неконституційними, у даних нормах відсутні, а тому до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.

Тобто, відсутня не тільки матеріально-правова основа для стягнення шкоди (факт неконституційності акту чи його окремих положень у заявлений період), а й процесуальна (відсутність порядку нарахування та відшкодування шкоди).

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає не задоволенню, а аргументи позивача відхиляє з вищенаведених мотивів.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати за рахунок суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, не стягуються.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до Держави України в особі Офісу Генерального прокурора (; вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) про стягнення коштів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України, безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян