Справа № 640/19566/19
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Шевченко Е.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Верховного Суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року, суддя Погрібніченко І.М., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів,-

У С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України про стягнення заборгованість із заробітної плати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з липня 2018 року позивачу безпідставно не виплачується заробітна плата за посадою начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України. Так, позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду заборгованість по сплаті заробітної плати становить 324 995,50 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з Верховного Суду України (01043, м. Київ, вул. П.Орлика, 4, ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) заборгованість з заробітної плати у розмірі 829 640,14 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Ліквідаційна комісія Верховного Суду України звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції справа була розглянута в порядку спрощеного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи відповідно до п. 2 ч.1 ст.263 КАС України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Верховного Суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року, суддя Погрібніченко І.М., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів та призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження з 04 жовтня 2021 року.

Під час розгляду справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні та витребувати від Ліквідаційної комісії Верховного Суду України (вул. П.Орлика, 4, м. Київ, 01043) довідку про заробітну плату й інші доходи ОСОБА_1 , що працює на посаді начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України, з липня 2018 року по жовтень 2020 року та визнати явку представника скаржника - Ліквідаційної комісії Верховного Суду України та позивача - ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою для надання пояснень.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року призначено справу за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Верховного Суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року, суддя Погрібніченко І.М., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні 02 листопада 2021 року на 09 год. 30 хв. Витребувано від Ліквідаційної комісії Верховного Суду України (вул. П.Орлика, 4, м. Київ, 01043) довідку про заробітну плату й інші доходи ОСОБА_1 , що працює на посаді начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України, з липня 2018 року по жовтень 2020 року.

Окрім того, 24 вересня 2021 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України.

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що на переконання позивача, апеляційна скарга, на підставі якої було відкрито апеляційне провадження, підписана Любов Соловйовою, як головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності і не має права представляти інтереси Верховного Суду України. Заявник вважає, що суду не надано документів, які б підтверджували право підпису зазначеної особи апеляційної скарги від імені Верховного Суду України після постановлення 18.02.2020 Конституційним Судом України рішення у справі № 2-р/2020.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання позивача, дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Апеляційну скаргу у даній справі подано Ліквідаційною комісією Верховного Суду України за підписом голови ліквідаційної комісії Любові Соловйової

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

Заявляючи клопотання про закриття апеляційного провадження, заявник виходив з того, що Соловйова Л.В. , з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020, не мала права підпису апеляційної скарги від імені Верховного Суду України. Саме в.о. голови Верховного Суду України Гуменюк В.І. є особою, яка має право представляти в судовому засіданні Верховний Суд України. Аналогічні за змістом доводи наведені і у клопотанні в.о. голови Верховного Суду України Гуменюка В.І.

Положеннями частин першої, третьої статті 55 КАС України, визначено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Отже, КАС України передбачає можливість Верховного Суду України, що є юридичною особою, бути стороною у адміністративному процесі й брати участь у справі, в тому числі, особисто - в порядку самопредставництва через свого керівника.

У той же час, загальні положення про юридичну особу наведені у главі 7 розділу ІІ ЦК України. Згідно з приписами частин другої, третьої статті 81 ЦК України, юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Тобто, загальні положення про юридичну особу, наведені у ЦК України, розповсюджуються й на юридичних осіб публічного права, до яких, виходячи з вказаного у законодавстві визначення, належить й Верховний Суд України, однак, за виключенням питань, які стосуються порядку утворення та правового статусу юридичних осіб публічного права.

Разом з тим, стаття 105 ЦК України, не зачіпає питань, які б стосувались порядку утворення та правового статусу юридичних осіб публічного права, натомість, унормовує відносини, пов`язані з процедурою виконання рішення про припинення юридичної особи.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої згаданої статті 105 ЦК України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.

Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Згідно з положеннями частини першої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Ураховуючи наведені законодавчі приписи, належним представником юридичної особи, яка згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань перебуває у процесі припинення, може бути лише голова ліквідаційної комісії або її член за дорученням голови цієї комісії.

Таким чином, для перевірки наявності у особи права підписувати позовні та інші заяви, скарги та інші визначені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, достатньо наявності у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань даних, які є достовірними, зокрема, про перебування юридичної особи у процесі припинення, у тому числі дані про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію тощо).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 березня 2020 року (справа № 826/16935/18), в якій суд касаційної інстанції вирішував спірне питання наявності/відсутності повноважень у виконуючого обов`язки голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. на представництво інтересів Верховного Суду України під час звернення до суду з позовом у жовтні 2018 року.

Спільним наказом Державної судової адміністрації України та Верховного Суду "Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів" від 7 червня 2019 року № 560/90-ОД, затверджено склад ліквідаційної комісії, зокрема, Верховного Суду України, та визначено, що головою цієї комісії є Соловйова Л.В.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, прийнятий на виконання положень Закону України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 2 червня 2016 року № 1401-VIII, передбачив ліквідацію Верховного Суду України та створення нового органу державної влади - Верховного Суду.

Верховний Суд створюється на матеріально-технічній базі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.

З дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку (пункти 5, 7 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII).

Було розпочато ліквідаційну процедуру щодо Верховного Суду України і 21 червня 2018 року до реєстраційної справи Верховного Суду України було внесено запис щодо початку припинення Верховного Суду України як юридичної особи, процедура припинення стосовно якого досі не завершена.

Водночас, Конституційний Суд України 18 лютого 2020 року ухвалив Рішення № 2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 р. № 2-р/2020), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 „та ліквідуються" в частині Верховного Суду України.

Зазначеним пунктом 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", до визнання його неконституційним в частині передбачалось, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Ухвалюючи таке рішення в зазначеній частині, Конституційний Суд України вказав, що Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року № 1-в/2016, від 30 січня 2016 року № 2-в/2016.

Отже, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова "України" - власної назви держави - із словесної конструкції "Верховний Суд України".

Конституційний Суд України вважає, що Закон № 1401, не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом № 1401 продовжує діяти під назвою "Верховний Суд".

Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації Верховного Суду України, проте інша частина положень пункту 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" неконституційними не визнавались.

Також, у резолютивній частині свого Рішення від 18.02.2020 року № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.

Згідно зі статтею 152 Конституції України, закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

На даний час, питання функціонування двох юридичних осіб: Верховного Суду України та Верховного Суду залишалося не вирішеним.

У свою чергу, наказ Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07 червня 2019 року № 590/90-ОД "Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів", яким утворено ліквідаційну комісію з метою забезпечення виконання рішення щодо припинення (ліквідації) та запобіганню неефективному використанню бюджетних коштів Верховного Суду України, не було скасовано.

Визнання положення пункту 7 розділу XII щодо слів "та ліквідуються" в частині Верховного Суду України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не обумовлюють автоматично нелегітимність вказаного Наказу як індивідуально акту (рішення суб`єкта владних повноважень), дія якого вичерпується його виконанням (пункт 19 частина перша статті 4 КАС України).

Ураховуючи мету створення ліквідаційної комісії, а також чинну редакцію положення пункту 7 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", а також правові наслідки, які виникли внаслідок визнання окремих норм неконституційними, це не вплинуло на повноваження комісії з припинення та процедури припинення юридичної особи.

Питання інституційного дуалізму Верховного Суду України та Верховного Суду має бути вирішено парламентом шляхом прийняття відповідного закону, про що зазначалося вище.

Таким чином, Соловйова Л.В. , як голова ліквідаційної комісії Верховного Суду України, не втратила право підпису та повноваження виступати в суді від імені Верховного Суду України, у зв`язку з ухваленням Конституційним Судом України Рішення від 18.02.2020 року №2-р/2020.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 червня 2021 року у справі № 826/15959/18, якою було скасовано ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2021 року, на яку посилалась заявник у вказаному клопотанні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для закриття апеляційного провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог пункту 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII з 21 червня 2018 року було розпочато процес припинення діяльності Верховного Суду України.

Наказом голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. від 16 липня 2018 року № 145-к відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України, пункту 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу" та статті 24 Закону України "Про відпустки", ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій з 17 липня 2018 року у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України (а.с. 116).

Проте, незважаючи на дії голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. щодо видачі наказу "Про звільнення ОСОБА_1 " від 16 липня 2018 року №145-к, та здійснення повного розрахунку з позивачем, позивач, як він зазначив в судовому засіданні, продовжував працювати у Верховному Суді України з липня 2018 року.

Відповідно до довідки Верховного Суду України від 23.09.2019 року (без номеру) ОСОБА_1 з 20.02.2007 року по теперішній час перебуває на посаді начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України.

Враховуючи те, що він перебуває на посаді начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України та продовжує працювати, проте йому не виплачується нарахована заробітна плата, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що з трудової книжки позивача запис про його звільнення з посади начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України не внесений, трудова книжка не видана, до теперішнього часу здійснюється табелювання обліку робочого часу як відпрацьованого позивачем, а також нарахування їй заробітної плати, утримання з неї відповідних податків і зборів (податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

Також, як вбачається з довідки Верховного Суду України від 03.11.2020 року № 244, заборгованість із виплати заробітної плати позивачу за період з липня 2018 року по жовтень 2020 року становить 829 640, 14 грн.

В апеляційній скарзі, апелянт вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на довідку про заробітну плату й інші доходи від 03.11.2020 року №244, видану за підписом в.о. голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. та бухгалтера Мисаки В.І., оскільки голова комісії з припинення є єдиним повноважним представником юридичної особи та діє від його імені, а також, розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є саме Верховний Суд, який через звернення комісії здійснює відповідне фінансування.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У відповідності до положень пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частинами 2-3 цієї статті, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України, передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Частиною 1 статті 235 КЗпП України, визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до частин другої - третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (надалі - Закон №889-VIII), відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Частиною 3 цієї статті визначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Відповідно до норм частини першої статті 104 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи може відбуватися шляхом ліквідації.

За приписами частини першої статті 124 Конституції України, суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Частиною п`ятою статті 104 Цивільного кодексу України, передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до норм частини першої статті 105 Цивільного кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.

Згідно з частинами третьою - четвертою статті 105 Цивільного кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Згідно з частиною п`ятою статті 111 Цивільного кодексу України, ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

Частиною десятою статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), установлено, що для державної реєстрації рішення про припинення юридичної особи, прийнятого її учасниками або відповідним органом юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - відповідним державним органом, подаються такі документи: 1) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - рішення відповідного державного органу, про припинення юридичної особи; 2) примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) документа, яким затверджено персональний склад комісії з припинення (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора, реєстраційні номери облікових карток платників податків (або відомості про серію та номер паспорта - для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), строк заявлення кредиторами своїх вимог, - у разі відсутності зазначених відомостей у рішенні учасників юридичної особи або відповідного органу юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - у рішенні відповідного державного органу, про припинення юридичної особи.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 Закону України "Про державну службу", державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.

Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, виходив з того, що до трудової книжки позивача запис про його звільнення з посади начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій Верховного Суду України не внесений, трудова книжка не видана, до теперішнього часу здійснюється табелювання обліку робочого часу як відпрацьованого позивачем, а також нарахування їй заробітної плати, утримання з неї відповідних податків і зборів (податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

Як вбачається з довідки Верховного Суду України від 03.11.2020 року № 244, заборгованість із виплати заробітної плати позивачу за період з липня 2018 року по жовтень 2020 року становить 829 640, 14 грн.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, наказом голови ліквідаційної комісії Верховного Суду України Сердюка В.В. від 16 липня 2018 року № 145-к відповідно до частини четвертої статті 105 Цивільного кодексу України, пункту 7 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів", пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 87 Закону України "Про державну службу" та статті 24 Закону України "Про відпустки", ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу інтернет комунікацій управління комунікацій з 17 липня 2018 року у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України.

Вказаний наказ позивачем не оскаржувався.

Колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції врахував дані, що містяться в довідці про заробітну плату й інші доходи від 03.11.2020 №244, виданої за підписом в.о. голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. та головного бухгалтера Мисаки В.І., заборгованість із виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період липня 2018 року по жовтень 2020 року становить 829 640,14 грн.

Водночас, згідно частини першої статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до частинами третьою та четвертою статті 90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 21 червня 2018 року (запис 0024389), Верховний Суд України () знаходиться у стані припинення.

Головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України було визначено СОЛОВЙОВУ ЛЮБОВ ВОЛОДИМИРІВНУ (Відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи).

Таким чином, судом першої інстанції, всупереч вимогам статей 74, 90 КАС України, не було надано жодної оцінки щодо недопустимості як доказу довідкам про роботу та нараховану заробітну плату, якою підтверджено розмір заборгованості позивача, оскільки відповідно до положень статті 105 Цивільного кодексу України, саме до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Тож, колегія суддів вважає, що наведені довідки не можуть братись до уваги при вирішенні даного спору. Саме Комісія з припинення ВСУ відповідно до прийнятих на себе зобов`язань здійснює нарахування заробітної плати працівникам апарату цього суду, при цьому, що розпорядником бюджетних коштів вищого рівня є Верховний Суд, через який здійснюється відповідне фінансування на підставі звернень комісії.

Отже, суд першої інстанції поклавши в основу рішення докази, які не відповідають вимогам ст. ст. 73-75 КАС України, протиправно задовольнив позовні вимоги про стягнення з Верховного Суду України на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 829 640, 14 грн на підставі довідки від 03.11.2020 року № 244, виданої за підписом в.о. Голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. та головного бухгалтера Мисаки В.І .

Щодо поданих до суду позивачем наказу від 27 жовтня 2021 №376/к про поновлення на посаді керівника апарату Кучерини І.І. , то даний наказ не має відношення до справи, що розглядається та стосується іншої особи.

Також не стосується даної справи надане позивачем рішення Окружного адміністративного суду м Києві від 23 жовтня 2021 у справі №640/27602/20, так як не має імені особи і рішення не набрало законної сили.

Щодо наказів, які були витребувані апеляційним судом, а саме наказів від 05.07.2018, 11.07.2018 13.07.2018 про звільнення ОСОБА_1 із займаної посди у зв`язку з ліквідацією Верховного Суду України, то останні скасовані як нереалізовані відповідно до наказу Верховного Суду України №273-к від 26 грудня 2019 року.

Окрім того, зазначені накази не є предметом даного судового розгляду, а тому надавати їм оцінку в межах цієї справи колегія суддів не має підстав.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у графі відомості про керівника юридичної особи зазначено: « Гуменюк Василь Іванович , керівник».

У графі «відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у т.ч. підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації, тощо зазначено « Соловйова Любов Володимирівна - голова комісії з припинення».

Дані про перебування юридичної особи в процесі припинення «в стані припинення, 21.06.2018, 10024389. Внесення рішення засновників (учасників юридичної особи або уповноваженого ним органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації.

На час розгляду справи, наказ Верховного Суду України №145-к від 16.07.2018 за підписом голови ліквідаційної комісії В.В. Сердюка про звільнення позивача із займаної посади не визнано протиправним та не скасовано, а отже він є діючим.

Відсутні докази і щодо скасування рішення стосовно створення комісії з припинення Верховного Суду України.

Остання є діючою, а в Єдиному державному реєстрі міститься запис про голову комісії з припинення Верховного Суду України.

Таким чином, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, колегія суддів приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За правилами статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Верховного Суду України задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Верховного Суду України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 16 листопада 2021 року.