Справа № 520/5893/21
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 р. Справа № 520/5893/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ізюмської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 23.06.21 по справі № 520/5893/21

за позовом ОСОБА_1

до Ізюмської міської ради

про визнання бездіяльності протиправною,зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ізюмської міської ради (далі по тексту відповідач, Ізюмська МР), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати бездіяльність Ізюмської міської ради протиправною (щодо неприйняття рішення «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих в межах території міста Ізюм на 9 сесії і на 10 сесії 8 скликання Ізюмської міської раді) та зобов`язати Ізюмську міську раду прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Ізюмської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :15:008:0093), площею 1200 кв.м. та надання ОСОБА_1 цієї земельної ділянки у власність;

- стягнути на користь позивача з відповідача 10 000 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору та суму судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у липні 2020 року звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на складання проекту відведення в приватну власність незабудованої земельної ділянки орієнтовною площею 1200 кв.м. для ведення індивідуального садівництва та просив присвоїти тимчасову адресу: АДРЕСА_1 .

24.09.2020 Рішенням Ізюмської міської ради №3022 від 24 вересня 2020 року «Про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства та індивідуального садівництва» позивачу надано дозвіл на розроблення відповідного проекту та присвоєно тимчасову робочу адресу: АДРЕСА_1 .

Надалі ФО-П ОСОБА_2 було виготовлено проект землеустрою від 21.01.2021 щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва, яка розташована в АДРЕСА_1 , котрій було погоджено (отримано всі погодження, дозволи, присвоєно кадастровий номер з/д та ін, необхідні документи) в установленому законом порядку.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 28.01.2021 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передання у приватну власність земельної ділянки площею 1200 кв.м. для індивідуального садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :15:008:0093). Проте, відповідачем ні на 9 сесії, ні на 10 сесії 8 скликання Ізюмської міської раді з даного питання не було прийнято рішення, адже з отриманої позивачем інформації в повідомленні відповідача від 25.03.2021 №183 вбачається, що оскільки на пленарному засіданні 10 сесії було повторно розглянуто проект рішення «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих в межах території міста Ізюм», але цей проект не набрав необхідної кількості голосів депутатів, тому згідно зі ст. 35 Регламенту Ізюмської міської раді рішення в цьому випадку не приймаються.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 до Ізюмської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Ізюмської міської ради щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_1 щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах території міста Ізюм на 10 сесії 8 скликання Ізюмської міської ради.

Зобов`язано Ізюмську міську раду прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Ізюмської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровій номер земельної ділянки :15:008:0093), площею 1200 кв.м.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) сплачену суму судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Ізюмської міської ради (площа Центральна, буд. 1, м. Ізюм, Харківська область, 64309, )

Ізюмська міська рада, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 по справі 520/5893/21 в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Ізюмської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :15:008:0093), площею 1200 кв.м. включено до порядку денного пленарного засідання 9 сесії 8 скликання Ізюмської міської ради. Під час розгляду вказаного питання на пленарному засіданні 9 сесії Ізюмської міської ради 24 лютого 2021 року проект рішення про відведення земельної ділянки у власність не набрав необхідної кількості голосів депутатів. У подальшому проект вказаного рішення був включений до порядку денного наступного пленарного засідання Ізюмської міської ради, яке відбулося 24.03.2021 року. На пленарному засіданні 10 сесії Ізюмської міської ради 8 скликання було вдруге розглянуто проект рішення «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих в межах територій міста Ізюм», але цей проект не набрав необхідної кількості голосів депутатів, тому згідно зі ст.35 п.10 Регламенту Ізюмської міської ради рішення в цьому випадку не приймається.

Вважає, що оскільки Ізюмською міською радою проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Ізюмської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :15:008:0093), площею 1200 кв.м. виносився на розгляд двох пленарних засідань ради, але не набрав необхідної кількості голосів депутатів, тому висновок суду першої інстанції відносно протиправної бездіяльності Ізюмської міської ради щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_1 є безпідставним та підлягає скасуванню.

Крім того, зазначає, що статтею 383 КАС України не передбачено можливості скасування рішень органів місцевого самоврядування, прийнятих на виконання рішень суду.

Апелянт звертає увагу, що суд не може перебирати на себе повноваження та функції уповноваженого органу, втручаючись при цьому у внутрішньо - організаційну специфіку роботи та не вправі зобов`язувати відповідача до вчинення тих дій, які згідно із вищезазначеним земельним законодавством України можуть здійснюватися лише за його розсудом в межах наданих йому законом повноважень.

Отже, за вказаних обставин, суд не вправі втручатися у такі повноваження і не має повноважень зобов`язувати Ізюмську міську раду прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Ізюмської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Рішенням 116 сесії 7 скликання Ізюмської міської ради № 3022 від 24.09.2020 дозволено ОСОБА_1 розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 1200 квадратних метрів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення та присвоєно тимчасову робочу адресу, на термін проведення проєктних робіт об`єкту проєктування: АДРЕСА_1 (а.с.17).

На замовлення ОСОБА_1 , ФО- ОСОБА_3 виготовлено проект землеустрою від 21.01.2021 щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва, яка розташована в АДРЕСА_1 (а.с.18-53), який було погоджено в установленому законом порядку(а.с. 30-31)

Як убачається з матеріалів справи, 25 квітня 2021 року позивач звернувся із заявою до Ізюмської міської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1200 кв.м. (га) у приватну власність для індивідуального садівництва (а.с.58).

Листом від 25.03.2021 № 183 Ізюмська міська рада повідомила позивача, що 24.03.2021 на пленарному засіданні 10 сесії Ізюмської міської ради 8 скликання вдруге розглянуто проект рішення «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих в межах територій міста Ізюм», але цей проект не набрав необхідної кількості голосів депутатів, тому згідно зі ст.35 п.10 Регламенту Ізюмської міської ради рішення в цьому випадку не приймається (а.с.59).

Позивач, не погоджуючись з бездіяльністю Ізюмської міської ради щодо неприйняття рішення за його заявою, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст.35 п.10 Регламенту Ізюмської міської ради рішення не приймалося, тобто відповідачем допущена протиправна бездіяльність під час затвердження відповідного проєкту землеустрою ОСОБА_1 , та, оскільки процес прийняття рішення щодо затвердження проекту землеустрою може тривати невизначений час, в даному випадку єдиним ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання Ізюмської міської ради прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписами ст. 18 ЗК України визначено, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України. Зокрема, частиною шостою цієї статті визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 15 ст. 123 ЗК України підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів. Зміна типу акціонерного товариства або перетворення акціонерного товариства в інше господарське товариство не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою або технічної документації із землеустрою.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частина 6 статті 186 ЗК України).

Статтею 186-1 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 18.10.2018 у справі №818/1976/17 та від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з ч. 9 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до ч. 10 ст. 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Разом із тим, порядок прийняття органом місцевого самоврядування відповідних рішень врегульований Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно з частиною 2 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос .

При цьому, положеннями частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2021 на пленарному засіданні 10 сесії Ізюмської міської ради 8 скликання було вдруге розглянуто проект рішення «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих в межах територій міста Ізюм», але цей проєкт не набрав необхідної кількості голосів депутатів, тому згідно зі ст.35 п.10 Регламенту Ізюмської міської ради рішення в цьому випадку не приймалося.

Отже, це питання двічі (24.02.2021 та 24.03.2021) виносилось на засідання сесій, але рішення не було прийнято через відсутність достатньої кількості голосів.

Таким чином, відсутність рішення міської ради про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою свідчить про її протиправну бездіяльність.

Розгляд цього питання могло відкладатись, проте мало завершитись прийняттям одного з конкретних рішень. Невирішення даного питання через відсутність достатньої кількості голосів не є рішенням про відмову в затвердженні проекту землеустрою, оскільки волевиявлення щодо такого рішення депутати ради не висловлювали.

У справі, що переглядається, повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, регламентовано статтею 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що має місце протиправна бездіяльність Ізюмської міської ради щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_1 щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах території міста Ізюм на 10 сесії 8 скликання Ізюмської міської ради.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Ізюмської міської ради прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 9 статті 118 ЗК України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частини 10, 11 статті 118 ЗК України).

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.

Відповідно до норм частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з частинами 1, 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Виходячи з наведених правових норм, рішення про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою належить до виключних повноважень міської ради шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні. Рішення, дії або бездіяльність міської ради щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, надання земельних ділянок можуть бути оскаржені до суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Ізюмської міської ради щодо затвердження проекту землеустрою. Це питання двічі виносилось на засідання сесій, але рішення не було прийнято. Отже, відсутність рішення Ізюмської міської ради про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою свідчить про її протиправну бездіяльність.

Висновки Верховного Суду щодо дискреційних повноважень викладені у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 816/591/15-а та від 06 березня 2019 року у справі № 1640/2594/18.

Судова практика у цій категорії справ є усталеною.

Колегія суддів виходить з того, що на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, регламентовано статтею 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - затвердити проект землеустрою або відмовити в його затвердженні, якщо для цього є законні підстави. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Застосовуючи ці підходи до справи, що розглядається, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зобов`язання відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

Що стосується способу захисту прав позивача, то колегія суддів виходить з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Колегія суддів зазначає, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12.

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів зазначає таке .

Частиною 4 статті 245 КАС України встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, відповідач протиправно не прийняв відповідного рішення щодо затвердження проекту землеустрою для відведення земельної ділянки.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині визнання протиправною бездіяльності Ізюмської міської ради щодо неприйняття рішення про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_1 щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах території міста Ізюм, на 10 сесії 8 скликання Ізюмської міської ради та зобов`язання відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення на території Ізюмської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровій номер земельної ділянки :15:008:0093), площею 1200 кв.м.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ізюмської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 по справі № 520/5893/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді А.О. Бегунц З.О. Кононенко