Справа № 380/6992/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 380/6992/21 пров. № А/857/15667/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Брильовським Р.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України (далі в/ч НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач) щодо не здійснення нарахування та виплати йому станом на день звільнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII) та постановою Кабінету Міністрів України №702 від 01.08.2012 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах» (далі Постанова №702) за 2016-2018 роки, зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки, передбачені ч.4 ст.101 Закону №2011-XII та Постановою №702 за 2016-2018 року, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати йому у зв`язку зі звільненням одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, передбаченої ч.2 ст.15 Закону №2011-XII, зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, передбаченої ч.2 ст.15 цього Закону, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не невиплату йому на день звільнення заборгованості з індексації грошового забезпечення за період 2016-2021 роки, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з 2016-2021 роки, визнати протиправними дії відповідача щодо виплати йому грошової допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги у 2017 році без включення при обрахунку щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справах осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» (далі Постанова №889) до складу сум грошового забезпечення, з якого обчислювалася грошова допомога на оздоровлення у 2017 році, передбачена п.1 ст.101 Закону №2011-ХП та підйомної допомоги у 2017 році, яка передбачена п.3 ст.91 цього Закону та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 перерахувати та виплатити йому суму грошової допомоги на оздоровлення та підйомну допомогу за 2017 рік, включивши при цьому суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 за відповідний місяць до складу грошового забезпечення військовослужбовця, з якого обчислюються грошова допомога на оздоровлення та підйомна допомога

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.06.2021 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч 2195 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що питання компенсації невикористаних додаткових відпусток у зв`язку із звільненням зі служби виникло у позивача під час дії особливого періоду, під час якого щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, а їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. Крім цього, питання проведення індексації грошового забезпечення повинно врегульовуватись при перегляді посадових окладів, окладів за військове звання та інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які носять постійний характер. Розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу та який виплачував йому грошове забезпечення. І саме на Чернівецький прикордонний загін за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати позивачу індексацію грошового забезпечення. Вказує, що винагорода, передбачена Постановою №889, не входить до структури та складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується та виплачується допомога на оздоровлення. Така винагорода має окремий, особливий і разовий вираз виплати, оскільки виплачується тільки тим категоріям військовослужбовців, перелік яких наведений у цій постанові, і за умови наявності у фонді грошового забезпечення коштів для її виплати. Така винагорода виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення. Її виплата ставиться в залежність від порядку та умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів, відповідно до яких щомісячна її виплата можлива, коли військовослужбовець перебуває на військовій службі.

Позивач не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що наказом начальника в/ч 2195 №50 -ос від 17.02.2021, капітана ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас та відповідно до наказу №72-ос від 12.03.2021 виключено зі списків особового складу, усіх видів забезпечення Чернівецького прикордонного загону.

Відповідно до п.п.292, 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України №1115 від 29.12.2009, ст.116 КЗпП, у період з 17.02.2021 до 12.03.2021 Чернівецький прикордонний загін зобов`язаний був організувати проведення розрахунку за всіма видами забезпечення з позивачем, які провести на день виключення із списків частини.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького прикордонного загону із заявою про надання інформації стосовно недоотриманих ним видів виплат. Також просив виплатити одноразову грошову допомогу, яка передбачена ч.2 ст.15 Закону №2011-XI.

На вказану заяву, відповідач листом №11/Б-49 від 29.03.2021 надав позивачу відповідь у якій вказав, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно буде проведена після надходження цільового фінансування, компенсація за невикористані додаткові відпустки які передбачені ч.4 ст.101 Закону №2011-XI не будуть виплачені у зв`язку з відсутністю правових підстав, оскільки вказана компенсація не виплачується під час особливого періоду, індексацію грошового забезпечення буде нараховано та виплачено за період 2015- 2021 року після отримання інформації з попереднього місця служби, одноразова грошова допомога не буде виплачена у зв`язку з відсутністю правових підстав.

Відповідач вказав про наявність у позивача 8 календарних років, замість належних 10 календарних років.

Відповідач у даному питанні в преюдеційному розумінні посилається на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС №558 від 25.06.2018.

Виходячи зі змісту отриманої відповіді, позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у нездійсненні нарахувань та виплат належних на день звільнення йому виплат, зокрема, виплати грошової компенсації за нестримане речове майно, компенсації за невикористані додаткові відпустки, які передбачені ч.4 ст.101 Закону №2011-XI, індексації грошового забезпечення за період 2015-2021 роки, одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 цього Закону, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні з військової служби у запас, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-ХІІ від 22.10.1993 (далі Закон №3551-ХІІ), у зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Крім того, ч.2 ст.15 Закону №2011-XI не передбачено будь-яких обмежень щодо обчислення вислуги років лише в календарних роках, а передбачено виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення за наявності вислуги 10 років і більше, а тому суд дійшов висновку про те, що вислуга років може включити різні періоди, в тому числі і пільгове обчислення строку вислуги, а тому позивач, маючи 10 років загальної вислуги років, має право на виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої вказаною правовою нормою. Також, відповідач протиправно, без наявності для цього правових підстав не нараховував та не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення за спірний період, а тому доводи позивача в цій частині вважав обґрунтованими та підставними, оскільки підтверджені наявними у матеріалах справи доказами, які ґрунтуються на вимогах чинних нормативно-правових актів, якими врегульовані спірні правовідносини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу станом на день його звільнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.101 Закону №2011-XI та Постановою №702 за 2016-2018 роки та відповідно зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому таку грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки за вказаний період, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно абз.2 ч.14 ст.101 Закону №2011-XI, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абз.3 ч.14 ст.101 Закону №2011-XI).

Частиною першою статті 4 Закону України «Про відпустки» встановлено такі види відпусток : 1) щорічні відпустки : основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 31) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 161 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток (ч.2 ст.4 Закону України «Про відпустки»).

Згідно ст.19 Закону України «Про відпустки», одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до ч.7 ст.20 цього Закону, Додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Частиною першою статті 24 цього ж Закону передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами

Частиною сімнадцятою статті 101 Закону №2011-XII передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (ч.18 ст.101 Закону №2011-XII).

Відповідно до ч.19 ст.101 Закону №2011-XII, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Отже, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски.

Однак, вказаним Законом не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яка може бути реалізована в один із таких двох способів, зокрема, шляхом безпосереднього надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін або грошова компенсація відпустки особі.

Крім цього, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ №260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

Вказане узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 по зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Виходячи із вказаної норми, при ухваленні даного рішення судом першої інстанції правильно враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні по зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

Отже, в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що, в свою чергу, не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач, не використав додаткові дні відпустки у період з 2016-2018, а отже набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу у зв`язку зі звільненням одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону № 2011-XII та відповідно зобов`язання нарахувати та виплатити таку виплату, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно абз.1 ч.2 ст.15 Закону №2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» визначено, що строкова військова служба зараховується до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, у календарному обчисленні, а в разі її проходження в умовах, визначених у пункті 3 цієї постанови, у віддалених і високогірних місцевостях або в інших умовах, які згідно із законодавством колишнього СРСР були підставою для зарахування до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, - у відповідному пільговому обчисленні.

Згідно п.4.10.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №425 від 20.05.2008, військовослужбовцям, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Із системного аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не при визначенні необхідної для призначення допомоги за вислугою років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-XII є наявність «вислуги 10 років і більше».

Таким чином, у частині другій статті 15 Закону №2011-XII відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.11.2020 по справі №822/3008/17, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Враховуючи те, що загальна вислуга років на час звільнення позивача становила 10 років 11 місяців 21 день, то умова про наявність 10 і більше років вислуги у цьому випадку дотримана.

Оскільки інші підстави відмови, крім недостатності років вислуги, у призначенні грошової допомоги відсутні, відтак позивач має право на обумовлену виплату.

Стосовно позовних вимог про нездійснення нарахування та виплати відповідачем індексації грошового забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 2-4 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входить: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховуючи характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів службової діяльності.

Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі Закон №1282-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі й оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно статтею 4 цього Закону, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Статтею 6 Закону №1282-ХІІпередбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

17.07.2003 Кабінет Міністрів України постановою №1078 затвердив Порядок, який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.

Згідно п.11 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін обчислюється Державним комітетом статистики України і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до абз.5 п.2 Порядку №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводиться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів державного бюджету.

При цьому необхідно зазначити, що нормами Закону №1282-ХІІ та Прядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. У законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

З наведених норм вбачається, що грошове забезпечення військовослужбовців підлягає індексації відповідно до Порядку №1078.

Відповідно до розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України №Т/116-1743 від 03.03.2020, виплата індексації проводиться органом Державної прикордонної служби України, з якого військовослужбовець був виключений зі списків частини, у зв`язку із звільненням з військової служби, з урахуванням не виплаченої індексації грошового забезпечення під час проходження служби в інших органах Державної прикордонної служби України.

Крім цього, як на підставу невиплати індексації грошового забезпечення відповідач покликається на те, що Чернівецьким прикордонним загоном позивачу була виплачена індексація грошового забезпечення в сумі 3014,69 грн, однак міститься заборгованість щодо виплати індексації за попередніми місцями проходження служби в сумі 4078,59 грн, і вказана сума буде виплачена позивачу в разі надходження відповідних коштів.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами відповідача, беручи до уваги наведене вище розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Таким чином, відсутність бюджетних коштів для виплати індексації жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладені у постановах від 12.12.2018 по справі №825/874/17, від 19.06.2019 по справі №825/1987/17, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
Відповідачем не надано жодних доказів на спростування факту не нарахування та не виплати позивачу протягом спірного періоду індексації грошового забезпечення, що є порушенням вимог Закону №1282-XII та Порядку №1078.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач протиправно, без наявності для цього правових підстав не нараховував та не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення за спірний період, а тому доводи позивача в цій частині є обґрунтованими та підставними, які підтверджені наявними у матеріалах справи доказами та ґрунтуються на вимогах чинних нормативно-правових актів, якими врегульовані спірні правовідносини.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги позивачу у 2017 році без включення при обрахунку щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Частиною першою статті 101 Закону №2011-XII визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до частини другої статті 9 №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять, зокрема щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія).

Згідно абз.1, 2 ч.4 ст.9 №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Постановою № 889 встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Положення щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат, містить пункт 8 Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №73 від 02.02.2016 (далі - Інструкція №73).

У даному випадку судом першої інстанції вірно враховано пріоритетність законів над підзаконними актами та дискрецію держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Так, частиною четвертою статті 9 Закону №2011-XII Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінене лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягають саме положення Закону №2011-XII.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.02.2019 по справі №522/2738/17 та у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 по справі №826/11679/17, відповідно до яких до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Сторонами не заперечується, що перед звільненням додаткова грошова винагорода грошового забезпечення, на підставі Постанови №889, нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що за жодних обставин така винагорода не може вважатись одноразовою.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про визнання протиправними дій в/ч 2195 щодо виплати йому допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги без урахування у складі місячного грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; п.89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; п.23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; п.58) : принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; п.29).

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2021 року по справі №380/6992/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. М. Шевчук
Т. І. Шинкар