Справа № 200/10080/21
Суддя: Стойка В.В.
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 р. Справа№200/10080/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стойки В.В. розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно змісту позовних вимог, позивач зазначає, що на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року у справі №580/563/20 відповідачем 26.06.2020 року виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки у сумі 6584,04 грн., що підтверджується повідомленням про надходження. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.10.2020 року у справі №200/7499/20-а відповідачем 29.07.2021 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 43670,96 грн., що підтверджується повідомленням про надходження.

Вищезазначені дії відповідача з приводу невиплати компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації призвели до неотримання позивачем певних сум при звільненні, а тому позивач вважає, що має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, передбачений ст. 116, 117 КЗпП України.

На підставі викладеного позивач просив:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2017 року по 28.07.2021 року включно;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2017 року по 28.07.2021 року включно.

Ухвалою від 13.08.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - залишено без руху і встановлено позивачеві п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви. Зазначено, що у встановлений судом строк позивачеві необхідно надати до Донецького окружного адміністративного суду письмову заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог щодо середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 6584, 04грн. та докази поважності причин його пропуску.

01.09.2021 року позивач через канцелярію суду надав клопотання, згідно змісту якого зазначив, що спір про стягнення середнього заробітку стосується періоду з 14.04.2017 року по 28.07.2021 року включно пов`язаний саме з несвоєчасною виплатою відповідачем індексації грошового забезпечення, а грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки є додатковою інформацією, яку суд може взяти до уваги при вирішенні спору.

Тобто, згідно викладеному, позовні вимоги з приводу стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні стосуються лише суми індексації, що і прийнято судом при вирішенні даної справи по суті.

Ухвалою суду від 16.09.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву. Відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

13.10.2021 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач вперше звернувся з незгодою про виплату йому належних сум при звільненні у 2020 році, тобто через два роки після звільнення. Крім цього відповідач наголошує, що норми Кодексу Законів про Працю України не розповсюджуються на правовідносини, які виникли в межах даної адміністративної справи. Також відповідач вважає, що сума компенсації середнього заробітку не відповідає розміру недоплаченої суми, просить суд при вирішенні справи врахувати такі обставини: розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено заборгованість та дії відповідача щодо її виплати.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене, суд розглядає позовну заяву в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З довідки Військової частини НОМЕР_1 від 13.04.2017 № 387 і військового квитка позивача серія НОМЕР_3 випливає, що в спірний період (з 01.12.2015 по 13.04.2017) позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 13.04.2017 № 78 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року по справі № 580/563/20, яке набуло законної сили 07.08.2020 року згідно даних ЄДРСР, позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 квітня 2017 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 квітня 2017 року.

Відповідно ухвали від 17.08.2021 року по справі № 200/7499/20-а, у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.04.2017 включно; зобов`язати нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.04.2017 включно у сумі 44912,14 грн із застосуванням місяця обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.10.2020 року по справі № 200/7499/20-а, яке набуло законної сили 26.04.2021 року, позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) про визнання протиправної бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.04.2017. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 13.04.2017 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

11.11.2020 року представник позивача звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа № 200/7499/20-а, та 18.11.2020 року такий лист було видано судом.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06.10.2020 року у справі №200/7499/20-а відповідачем 29.07.2021 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 43670,96 грн., що підтверджується повідомленням про надходження.

Відповідно Довідки ВЧ НОМЕР_1 від 05.10.2021 року № 350/205/128/425, середнє грошове забезпечення позивача дорівнює за лютий 2017 року 7639, 20 грн., березень 2017 року - 7639, 20грн.

Згідно Довідки ВЧ НОМЕР_1 від 05.10.2021 року № 350/205/128/426, грошове забезпечення позивача за березень квітень 2017 року дорівнює 10949, 49 грн.

Згідно Довідки витягу з розрахунково-платіжних відомостей на виплату грошового забезпечення від 05.10.2021 року № 350/205/127/427, позивачем отримані певні суми.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Нормами статті 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1 статті 117 Кодексу законів про працю України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, який було встановлено лише під час розгляду даної справи.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року по справі № 817/925/14 (провадження № К/9901/16797/18), від 19 вересня 2018 року по справі № 822/181/16 (провадження № К/9901/12582/18).

Також суд враховує, що Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок. Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Щодо критерію «розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором».

Визначаючи "всі належні суми", які підлягають виплаті при звільненні та які є необхідними для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, додержуючись правової позиції Верховного Суду, визначеної в постанові № 380/5499/20 від 29 жовтня 2021 року, суд зазначає таке.

Як вже було зазначено вище, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року у справі № 580/563/20 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 6584, 04грн. На думку суду вказана сума повинна була бути сплаченою позивачу під час звільнення, а отже підлягає врахуванню при визначенні загальної суми грошового забезпечення.

Згідно довідки-витягу № 350/205/128/427, позивач в період з січня 2016 року по квітень 2017 року отримав: з січня 2016 року по травень 2016 року 7529, 20 грн. за кожен місяць; з червня 2016 року по жовтень 2016 року, листопад 2016 року - 6500, 16грн., з грудня 2016 року по березень 2017 року - 7639, 20грн. за кожен місяць, за квітень 2017 року (по 13.04.2021 року). Всього: 116 209, 25грн.

Загальна сума грошового забезпечення, яка була нарахована та виплачена позивачу з січня 2016 по квітень 2017 року з компенсацією за невикористану додаткову відпустку складає: 116 209, 25грн. + 6584, 04грн. = 122 793, 29грн.

Визначаючи відсоток суми невиплаченої індексації, суд зауважує, що індексація є щомісячним платежем, а тому, на відміну від сум, котрі підлягають виплаті тільки при звільненні (компенсація за невикористані дні додаткової відпустки), її відсоткове значення повинно вираховуватися по відношенню до всього періоду, протягом якого вона не сплачувалась, а не по відношенню до суми, виплаченої в останній місяць.

Відтак несплачена за період з січня 2016 року по квітень 2017 року індексація в розмірі 43670, 96 грн. становить 26, 2% усього грошового забезпечення, сплаченого з січня 2016 року по квітень 2017 року. (122 793, 29грн. + 43670, 96 грн. = 166 464, 25грн. сума, яка повинна була бути виплачена позивачу з січня 2016 по квітень 2017 року та яка складає 100%; 100%*43670, 96грн./ 166 464, 25грн. = 26, 2%).

Таким чином відсоток суми індексації (43670, 96 грн.) по відношенню до суми належного до сплати та фактично сплаченого грошового забезпечення в цілому (166 464, 25грн.) становить 26, 2%.

Щодо критерію «період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум».

Як вже було зазначено вище, з 01.12.2015 року позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 , 13.04.2017 року був звільнений, в серпні 2020 року звернувся до суду з позовом щодо несплаченої індексації, рішенням суду від 06.10.2020 року, яке набуло законної сили 26.04.2021 року, права позивача було захищено; 29.07.2021 року на виконання рішення суду позивачу виплачено суму індексації, 03.08.2021 року позивач звернувся до суду з вимогами щодо середнього заробітку.

Аналізуючи вказане в контексті позиції Верховного Суду, суд вважає, що позивач більш ніж три роки (з 14.04.2017 року по 31.07.2020 року) не здійснював активних дій з приводу оскарження бездіяльності відповідача, яка полягає у несплаті належних при звільненні сум; належних обставин, які позбавили ОСОБА_1 можливості звернутися до суду у більш коротший термін, позовна заява не містить.

Відтак, додержуючись необхідного балансу інтересів позивача (який в певний період часу не вчиняв дій, спрямованих на захищення своїх прав) та відповідача (котрий допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у нездійсненні при звільненні своєчасного розрахунку) суд вважає за належне виключити із загального періоду з 14.04.2017 року по 28.07.2021 року період з 14.04.2017 року по 31.07.2020 року; відповідно період з 01.08.2020 року по 28.07.2021 року підлягає розгляду судом.

Згідно Листа Мінсоцполітики від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та Листа Мінсоцполітики від 12.08.2020 № 3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік», період з 01.08.2020 року по 31.12.2020 року 153 календарних дні та з 01.01.2021 року по 28.07.2021 року 209 календарних днів; всього 362 календарних дні, які підпадають під дію ст. 117 КЗпП України в межах даної справи.

Таким чином суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Потенційний обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності в суді посилює його відповідальність при прийнятті рішень, вчиненні інших дій чи допущенні бездіяльності.

Презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень відповідача також означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії, бездіяльність відповідача і про порушення права, свободи чи інтересу відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує на основі доказів.

Враховуючи, що відповідач не надав суду достатніх доказів, які б спростували позицію та доводи позивача, суд доходить висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 26, 2% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2020 року по 28.07.2021 року включно.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Стойка