Справа № 380/13074/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 380/13074/21 пров. № А/857/17672/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Обрізка І.М., Сеника Р.П.

з участю секретаря судового засідання: Хабазня Ю.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Клонцака Володимира Степановича на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10серпня 2021 рокупро відмову у відкритті провадження (постановлена суддею Брильовським Р.М. у м. Львові) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації (за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Релігійної організації «Релігійна громада Української греко-католицької церкви храму «Стрітення господнього», Релігійної організації «Курія Львівської архиєпархії Української греко-католицької церкви») про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 ОСОБА_2 звернувся в суд в інтересах ОСОБА_1 із зазначеним позовом, в якому просив припинити діяльність та скасувати реєстрацію Релігійної організації «Релігійна громада Української греко-католицької церкви храму «Стрітення господнього» ().

Звернення до адміністративного суду із зазначеним позовом зумовлене відмовою Департаменту з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації (далі Департамент, відповідач) у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 14.07.2021 про припинення діяльності та скасування реєстрації Релігійної організації «Релігійна громада Української греко-католицької церкви храму «Стрітення господнього» у зв`язку з вчиненням дій, недопустимість яких передбачена ст.ст.3, 5, 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» №987-XIIвід 23.04.1991 (далі Закон №987-XII).

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 було відмовлено у відкритті провадження.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, представник позивача Клонцак В.С. подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову ухвалу, якою відкрити провадження у справі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття правовідносин щодо реєстрації статуту релігійної організації та скасування реєстрації релігійної організації, не звернувши при цьому увагу на те, що позивач звернулася із зазначеним адміністративним позовом у зв`язку з тим, що відповідачем не було вчинено визначених чинним законодавством дій, не перевірено фактів, викладених у її зверненні та не звернувся до суду з позовною заявою про ліквідацію релігійної організації у зв`язку з порушенням нею вимог Закону №987-XII, тобто допустив бездіяльність. Відтак вважає, що даний спір виник у зв`язку з невиконанням Департаментом публічно-владних управлінських функцій, що в свою чергу відповідає визначенню публічно-правового спору. Крім того, не розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції надав правову оцінку викладеного у формі листа рішенню відповідача, яким відмовлено у припиненні реєстрації релігійної організації, чим порушив вимоги ч.1 ст.90, ч.1 ст.211 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Треті особи не скористалися правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Клонцака В.С., який підтримав апеляційну скаргу, представника третьої особи - Релігійної організації «Курія Львівської архиєпархії Української греко-католицької церкви» Працьовитього А.В., який підтримав апеляційну скаргу позивача, представника відповідача Галас Ю.А. та представника третьої особи - Релігійної організації «Релігійна громада Української греко-католицької церкви храму «Стрітення господнього» Іваночка М.В., які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством чітко визначено юрисдикцію спорів, які виникають у зв`язку з бездіяльністю чи відмовою уповноваженого органу у прийнятті рішення щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації та змін до статуту. При цьому, спірні правовідносини, які зумовили звернення позивача із даним позовом до адміністративного суду, також стосуються правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення про відмову у скасуванні реєстрації релігійної організації.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст.125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 Цивільного кодексу України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим, за змістом ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно дефініції, наведеної у п.1 ч.1 ст.4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п.2 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Пунктом другим частини першої статті 5 КАС України кожній особі надається право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядку судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору у публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, якщо один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції або владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їхні права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.09.2019 по справі №280/191/19.

Правовідносини, пов`язані з діяльністю релігійних організацій, регулюються Законом №987-ХІІ.

Частиною першою статті 14 Закону №987-ХІІ передбачено, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ч.19 ст.14 Закону №987-ХІІ,орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

Статтею 15 Закону №987-ХІІ визначено, що у реєстрації статуту (положення) релігійної організації може бути відмовлено, якщо її статут (положення) або діяльність суперечать чинному законодавству. Рішення про відмову в реєстрації статуту (положення) релігійної організації із зазначенням підстав відмови повідомляється заявникам письмово в десятиденний термін. Це рішення може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України (на момент прийняття закону - цивільним процесуальним законодавством Української РСР).

На момент прийняття цього Закону у 1991 році не існувало адміністративних судів, не було прийнято КАС України.

Натомість на час прийняття Закону №987-ХІІ ЦПК України містив главу 31-А, в порядку якої розглядались спори громадян і юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності в адміністративних правовідносинах.

Так, відповідно до статті 2481 ЦПК (в редакції 1963 року), громадянин має право звернутися в суд із скаргою, якщо вважає, що діями службової особи ущемлено його права. У суд може бути оскаржено дії, одноособово здійснені службовими особами від свого імені або від імені органу, який вони представляють.

Отже, на час прийняття Закону існувало інше процесуальне законодавство, якому кореспондували положення Закону №987-ХІІ.

У подальшому Верховною Радою України з ЦПК України була виключена глава 31-А та було прийнято КАС України, який визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Нормами КАС України було визначено юрисдикцію спорів, у яких, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п.2 ч.1 ст.4 КАС України).

У той же час, відповідні зміни до Закону №987-ХІІ внесені не були.

При цьому, КАС поряд з ЦПК та ГПК є спеціальними нормативними актами, до предмета регулювання яких входить, у тому числі, визначення юрисдикції та підсудності судових спорів.

Водночас визначення юрисдикції і підсудності спорів не є і не може бути на цей час предметом регулювання Законом №987-ХІІ, а тому положення цього Закону щодо судового оскарження рішення органу державної влади про відмову у припиненні юридичної особи, а саме релігійної організації в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України, є застарілими та не відповідають чинному процесуальному законодавству.

Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 06.04.2021 по справі №910/10011/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формувала позиції, відповідно до яких юрисдикція судового спору визначається за предметом спору, тобто за змістом та дійсним характером спірних правовідносин.

Так, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 по справі №805/4505/16-а).

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.04.2020 по справі №804/14471/15).

У даному випадку, відмовляючи у задоволенні вимог позивача за її заявою, суб`єкт владних повноважень (Департамент з питань культури, національностей та релігій Львівської обласної державної адміністрації) реалізував свої публічно-владні управлінські функції, і спір виник у зв`язку з виконанням ним зазначених функцій.

За таких обставинах спірні правовідносини слід визначити як адміністративні, а відтак розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Аналізуючи наведені вище положення норм матеріального та процесуального права, а також фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження по справі, дійшов помилкового висновку про неможливість розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства.

Згідно ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги суттєвими, оскільки такі спростовують висновки суду першої інстанції, з наведених вище мотивів.

Керуючись ст.242, 243, 246, 250, 310, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 Клонцака Володимира Степановича задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 10серпня 2021 року про відмову у відкритті провадження по справі №380/13074/21 скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 17.11.2021.