Справа № 280/1893/21
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 280/1893/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року (суддя Стрельнікова Н.В.) у справі №280/1893/21 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання сплатити матеріальну шкоду, -

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати бездіяльність Запорізької обласної прокуратури, яка відповідно до ст. 52 КАСУ є правонаступником прокуратури Запорізької області, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України Про прокуратуру, за період з 01.07.2015 по 06.05.2019 протиправною та зобов`язати сплатити на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 721 360, 59 грн. (сімсот двадцять одну тисячу триста шістдесят гривень п`ятдесят дев`ять копійок);

- визнати бездіяльність Офісу Генерального прокурора, який відповідно до ст. 52 КАСУ є правонаступником Генеральної прокуратури України, щодо неналежного розрахунку з позивачем, а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за ч. З ст. 81 Закону України Про прокуратуру, за період з 07.05.2019 по 24.12.2019 протиправною та зобов`язати сплатити на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 182 620, 80 грн. (сто вісімдесят дві тисячі шістсот двадцять гривень вісімдесят копійок).

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що заробітна плата прокурора з 01.07.2015 нараховувалася та виплачувалася позивачеві в меншому розмірі, що суперечить ч.1 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», якою прямо передбачено, що заробітна плата регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Натомість, заробітна плата позивачу у період з 01.07.2015 по 24.12.2019 виплачувалася не у розмірах, передбачених ст.81 Закону України «Про прокуратуру», що призвело до її зменшення. Позивач зазначав про те, що неправомірність виплати заробітної плати на підставі положень постанови КМУ №505 підтверджена і Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), яким визнано неконституційним окремі положення Бюджетного кодексу України, в частині оплати праці прокурорів. З цих підстав, посилаючись на положення Конституції України, Цивільного кодексу України, просив його позов задовольнити.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

За наслідками розгляду справи судом першої інстанції зроблено такі висновки.

Так, суд зазначив що до прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення відповідачами правомірно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата позивачу із застосуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури та пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України.

Також суд дійшов висновку про те, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні ст..22 ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказує на те, що судом першої інстанції невірно застосовано до спірних відносин норми матеріального права, насамперед, положення ч.1 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», якою прямо передбачено, що заробітна плата регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Щодо підстав заявлених у позові вимог, позивач посилається на положення ст.ст.22, 1175 ЦК України, якими передбачено обов`язок держави відшкодувати заподіяні збитки, у тому числі збитки у вигляді упущеної вигоди. Також позивач вказує на те, що заявлені ним вимоги стосувалися виникнення обов`язку відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним і такі вимоги ґрунтувалися на положеннях ст..152 Конституції України.

У відзиві на апеляційну скаргу Офіс Генерального прокурора просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість. Фактично позиція відповідача полягає у тому, що за правового регулювання оплати праці прокурорів, яке мало місце у період з 01.07.2015 по 24.12.2019, не існувало правових підстав для виплати позивачу заробітної плати у більшому розмірі, ніж фактично була виплачена. Також відповідач вважає неможливим застосування у спірних відносинах положень ст..22 ЦК України, оскільки недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні вказаної норми права. З приводу такої позиції відповідач посилається на правові висновки, які зроблені Верховним Судом у постанові від 11.02.2021 (справа №120/2112/19-а), який, у свою чергу, послався на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2019 (справа №686/23445/17).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , працював в органах прокуратури з 08 серпня 2012 року по 24 грудня 2019 року на різних прокурорсько-слідчих посадах, що підтведжуєтсья зокрема наявною в матеріалах справи копією трудової книжки (а.с. 60-68), зокрема, у період:

з 01.07.2015 по 06.05.2019 на посадах у прокуратурі Запорізької області;

з з 07.05.2019 по 24.12.2019 на посадах у Генеральній прокуратурі України.

Наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2113ц ОСОБА_1 звільнено з 24.12.2019 з посади заступника прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі (з місцем постійної дислокації управління організації і процесуального керівництва досудовим здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України Про прокуратуру (а.с. 24).

Не погоджуючись з діями відповідачів щодо нарахування та виплати йому заробітної плати, у період з 01.07.2015 по 24.12.2019, без врахування вимог статті 81 Закону України "Про прокуратуру", позивач звернувся із цим позовом до суду.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається із заявленого позову, порушення своїх прав позивач пов`язує з протиправною бездіяльності відповідачів, яка полягає у нарахуванні та виплати йому заробітної плати не у розмірі, передбаченому ст..81 Закону України «Про прокуратуру». Способом захисту порушеного права позивачем визначено стягнення саме з відповідачів матеріальної шкоди, у розмірі недоплаченої заробітної плати.

Таким чином, визначальним у цій справі є встановлення обставин, які б підтверджували або спростовували позицію позивача про допущену відповідачами, у спірних правовідносинах, протиправної бездіяльності.

Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VІІ набрав чинності 15.07.2015, крім статті 12 (місцеві прокуратури) та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15.12.2015 (абзац 3 п.1 розд. XII "Прикінцеві положення").

З набранням чинності Законом № 1697-VІІ втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ 1991 року, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, яка втрачає чинність з 15.12.2015 (п. 3 розд. XII "Прикінцеві положення").

Статтею 49 Закону 1789-ХІІ визначалося матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури.

Отже, до 14.12.2015 порядок матеріального забезпечення прокурорів визначався ст. 49 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (1991 року).

Починаючи з 15.12.2015 (після втрати чинності ст..49 Закону №1789-ХІІ) матеріально-побутове забезпечення прокурора визначалося Законом № 1697-VІІ.

Згідно із ч.1 ст.81 Законом № 1697-VІІ заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст. 81 Закону № 1697-VІІ передбачалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (в подальшому розмір окладу змінювався). Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом прокурора регіональної прокуратури - 1,2. В подальшому з 01.01.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII, яким внесено зміни до ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" та визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а в подальшому посадовий оклад був збільшений до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (Закон № 113-IX від 19.09.2019).

Після прийняття Закону України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", були прийняті Закон України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Так, Законом № 79-VIII доповнений розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України , зокрема, п. 26, який передбачив, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.1, 2 ст.89 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

У свою чергу, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ч.1 ст.90 Закону України «Про прокуратуру»).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі не наділені правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру».

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом у справі №320/1874/19.

У свою чергу, вищенаведене правове регулювання виплати заробітної прокурорам існувало до ухвалення Конституційним Судом України рішення від 26.03.2020 у справі № 1-223/2018(2840/18).

Так, Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідачі, у спірних відносинах, були зобов`язані і діяли у межах та на підставі того законодавства, яке існувало на час виникнення спірних відносин.

З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Конституційного Суду України, на яке посилається позивач, на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав стверджувати про допущену відповідачами протиправну бездіяльність, в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати у період з 01.07.2015 по 24.12.2019.

В той же час, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні ст..22 ЦК України.

Зробивши такі висновки, суд першої інстанції послався на правову позицією, яка висловлена Верховним Судом у постанові від 28 січня 2021 року (справа №560/703/20).

Натомість, з аналізу вказаного рішення Верховного Суду, такого висновку дійти не можливо, висновку про те, що недоотриманий розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні ст..22 ЦК України, Верховним Судом у вказаній справі зроблено не було.

Погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції, Офіс Генерального прокурора у відзиві зазначає те, що статті 22 ЦК України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права особи, тоді як предметом даного спору є компенсація, у вигляді недоотриманої частини заробітної плати.

З приводу такої позиції відповідача та висновків суду першої інстанції, в цій частині, в цілому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 частини другої тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

У справі, яка переглядається, збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав внаслідок порушення його цивільного права.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що право особи на отримання винагороди (заробітної плати) за виконану роботу є правом цивільним, в незалежності від того, в яких відносинах таке право виникло чи то в відносинах, пов`язаних з проходженням публічної служби чи то в відносинах, не пов`язаних з проходженням публічної служби.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що недоотриманні суми заробітної плати, в результаті порушення цивільного права, є збитками у вигляді недоотриманих доходів (упущена вигода).

Посилання Офісу Генерального прокурора, в обгрунтування своєї позиції про те, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні ст..22 ЦК України, на правові висновки, які зроблені Верховним Судом у постанові від 11.02.2021 (справа №120/2112/19-а), який, у свою чергу, послався на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2019 (справа №686/23445/17), суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2019 (справа №686/23445/17) стосуються застосування норм процесуального права, в частині визначення юрисдикції справи, а не застосування норм матеріального права, в частині визначення права на відшкодування шкоди.

Стаття 22 ЦК України практично визнає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків.

Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, зазначені положення Конституції України, як норми прямої дії, прямо передбачають як можливість виправлення помилок, допущених при ухваленні законів, у спосіб визнання таких законів неконституційними повністю чи в окремій частині, так і право особи на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним.

Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, особа, яка внаслідок прийняття неконституційного закону, отримувала заробітну плату у меншому розмірі, має право на відшкодування збитків у вигляді недоотриманих доходів (заробітної плати) упущена вигода. Вказаний висновок суду апеляційної інстанції зроблено враховуючи і те, що за умови неможливості застосування рішень Конституційного Суду на правовідносини, які мали місце до часу його ухвалення (ретроспективна дія) та враховуючи позицію суду першої інстанції про те, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні ст..22 ЦК України, буде мати місце ситуація при якій стає неможливим захист порушеного права та відшкодування (виплати) недоотриманих сум заробітної плати.

Не може погодитися суд апеляційної інстанції і з позицією відповідачів про неможливість відшкодування шкоди у зв`язку з не встановленням Законом відповідної процедури відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Як зазначено вище, право особи на компенсацію матеріальної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним, прямо передбачено статтею 152 Конституції України, а відсутність законодавчо встановленого механізму відшкодування такої шкоди, не може бути підставою для відмові особі у реалізації права, яке визначено Основним законом.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати не може вважатися збитками у розумінні ст..22 ЦК України, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, в цій частині, підлягає зміні.

В той же час, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення позову та стягнення з відповідачів матеріальної шкоди з таких підстав.

Так, у заявленому позові позивач посилається як на норми Основного закону (ч.3 ст.152) так і на положення Цивільного кодексу України (ст.1175).

Як зазначено вище, відповідно до ч.3 ст.152 Конституції України компенсація за завдану шкоду відшкодовується державою.

У спірному випадку позивачем заявлено вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди до органів Прокуратури, в яких він обіймав посаду та які йому виплачували заробітну плату. В той же час, як зазначено вище саме діями (бездіяльністю) відповідачів не було завдано шкоди позивачу, оскільки останні виплачували заробітну плату позивачу виходячи із правового регулювання, яке існувало на той час. Крім цього, враховуючи положення ч.3 ст.152 Конституції України, шкода відшкодовується державою, а не державними органами, в яких позивач працював на посадах прокурора.

Щодо посилань позивача на положення ст..1175 ЦК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що відповідно до вказаної норми шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Тобто, вказаної нормою права передбачено підстави відшкодування шкоди, у тому числі, державою, у випадку прийняття державним органом нормативно-правового акту в результаті чого особі завдано шкоду.

Відповідно до п.18 ч.1 ст.4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У спірному випадку відповідачами не приймалося нормативно-правових актів, які б вплинули на розмір виплаченої заробітної плати, що свідчить про безпідставність посилань позивача на положення ст..1175 ЦК України.

Отже, враховуючи те, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції (ч.5 ст.308 КАС України), як не може вирішувати і питання про заміну належного відповідача у справі, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову через не встановлення обставин у цій справі, які б свідчили про протиправну бездіяльність відповідачів у спірних відносинах.

З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, змінивши рішення суду першої інстанції, з урахуванням вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст.317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року у справі №280/1893/21 змінити, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 16.11.2021

Повне судове рішення складено 17.11.2021

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк