Справа № 300/3198/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 300/3198/21 пров. № А/857/17299/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. про визнання відмови протиправною, зобов`язання призначити пенсію за вислугу років (суддя суду І інстанції: Панікар І.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12.08.2021р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

01.07.2021р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною відмову відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Івано-Франківській обл., викладену в листі № 0900-0209-8/15798 від 05.05.2021р., щодо відсутності у неї права на призначення пенсії за вислугою років згідно п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати пенсійний орган призначити їй пенсію за вислугу років згідно п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 09.04.2021р.; стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 908 грн. (а.с.2-11).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) (а.с.39-40).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною відмову ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл., викладену у листі № 0900-0209-8/15798 від 05.05.2021р., щодо відсутності у ОСОБА_1 права на призначення пенсії за вислугою років згідно п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язано пенсійний орган призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно до п.«є» ст.55 Закону України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 09.04.2021р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 908 грн. (а.с.53-60).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл., який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до неправильного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити (а.с.63-68).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що Законом України № 213-VІІІ від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набув чинності з 01.04.2015р., норму п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 25 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів /КМ/ України, незалежно від віку.

В подальшому, рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п.«а» ст.54, ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законом України № 213-VІІІ від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

03.10.2017р. прийнято Закон України № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», яким з 11.10.2017р. розділ XV «Прикінцеві положення Закону України № 1058 від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено пунктом 2-1.

Відповідно до п.2-1 Перехідних положень зазначеного Закону особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

З врахуванням вищенаведеного, спортсмени-заслужені майстри спорту, які станом на 11.10.2017р. мають 25 років загального стажу роботи та 6 років спеціального стажу відповідно до п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку.

Згідно із поданими до сервісного центру документами до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, враховано позивачу період роботи з 04.01.1999р. по 31.10.2008р., який становить 09 років 09 місяців 28 днів, до загального страхового стажу зараховано всі періоди, однак такий складає 24 роки 09 місяців 18 днів, при необхідних 25-ти роках.

Позивачем ОСОБА_1 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.90-92).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася 09.04.2021р. до ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.12).

Листом № 0900-0209-8/15798 від 05.05.2021р. відповідач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. відмовив у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу та повідомив заявника про те, що згідно з поданими до сервісного центру документами до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років ОСОБА_1 , враховано період роботи з 04.01.1999р. по 31.10.2008р., який становить 09 років 09 місяців 28 днів; до загального страхового стажу зараховано всі періоди, проте останній становить лише 24 роки 09 місяців 18 днів, при необхідних 25 років (а.с.21-22).

Приймаючи рішення та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернулася 09.04.2021р. із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», тобто, після прийняття рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019р., внаслідок чого відповідач повинен був застосовувати положення п.«є» ч.1 ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають спортсмени-заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу-члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 20 років, незалежно від віку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п.6 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» та Законом України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі ст.8 зазначеного Закону громадянин України має право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до п.2-1 Перехідних положень цього Закону особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням із дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Абзацами 1, 2 п.16 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону № 2148, закріплено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Статтею 2 Закону України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» визначено, що за цим законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно з ст.7 вказаного Закону звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Відповідно до п.«є» ст.55 названого Закону (в редакції, чинній до 01.04.2015р.) право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 20 років - у порядку, який визначається КМ України, незалежно від віку.

Законом України № 213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015р., пункт «є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 25 років - у порядку, який визначається КМ України, незалежно від віку.

Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 від 04.06.2019р. визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законами України № 213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», № 911-VIII від 24.12.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Положення п.«а» ст.54, ст.55 Закону України № 1788 від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення», зі змінами, внесеними Законами України № 213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», № 911-VIII від 24.12.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно Рішення Конституційного Суду України положення п.«а» ст.54, ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років - досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у п.«а» ст.54 Закону № 1788, та 55 років для осіб, зазначених у п.п. «е, ж» ст.55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням ст.ст.1, 3, ч.3 ст.22, ст.46 Основного Закону України.

Положення п.«а» ст.54, ст.55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

При цьому, Конституційний Суд України наголосив на тому, що внесення змін Законом України № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» до оспорюваних положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст.54, 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зі змісту оспорюваних положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» слідує, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених п.«а» ст.54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Таким чином, Конституційний Суд України визнав оспорювані положення п.«а» ст.54, ст.55 Закону № 1788-XII від 05.11.1991р. зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII від 02.03.2015р. та Законом № 911-VIII від 24.12.2015р. такими, що суперечать положенням ст.ст.1, 3, 46 Основного Закону України, та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 04.06.2019р.

Конституційний Суд України також зазначив, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

Таким чином, втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, а тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що з 04.06.2019р. при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до п.«є» ст.55 Закону України № 1788-XII від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» необхідно застосовувати положення у редакції Закону до внесення змін Законами № 213-VIII від 02.03.2015р. та № 911-VIII від 24.12.2015р.

Згідно з приписами п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України № 213-VIII від 02.03.2015р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 20 років - у порядку, який визначається КМ України, незалежно від віку.

Тобто, особа, яка станом на момент звернення до пенсійного органу має не менше 20 років стажу роботи у порядку, який визначається КМ України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

Зі змісту листа пенсійного органу № 0900-0209-8/15798 від 05.05.2021р. слідує, що на момент звернення позивача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» загальний стаж позивача становить 24 роки 09 місяців 18 днів, спеціальний стаж роботи 09 років 09 місяців 28 днів. Водночас, обчислення стажу було здійснено станом на 11.10.2017р., без врахування рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019р.

Враховуючи ту обставину, що позивач звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 09.04.2021р., тобто, після прийняття рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019р., відповідач повинен був застосовувати положення п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 20 років, незалежно від віку.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що стаж повинен обчислюватись станом на 11.10.2017р. та становити не менше 25 років, оскільки такі не відповідають вимогам чинного (діючого) законодавства.

Щодо наявного стажу роботи позивача, то колегія суддів вважає, що такий додаткового дослідження не потребує, оскільки, як слідує з матеріалів справи, відповідачем підтверджено, що такий становить 24 роки 09 місяців 18 днів (при необхідному 20 років).

Крім того, як правильно враховано судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 має звання «Майстер спорту України міжнародного класу з легкої атлетики», що підтверджується посвідченням № 723, виданим Державним комітетом України з питань фізичної культури і спорту, згідно наказу № 3412 від 10.11.2004р. (а.с.23), та підтвердила своє право на призначення, має загальний страховий стаж більше 24 років, спеціальний стаж в якості майстра спорту міжнародного класу в складі збірної України понад 9 років, та вибула зі складу збірних команд України з легкої атлетики 31.10.2008р. (а.с.17).

Також колегія суддів зазначає, що лист ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. № 0900-0209-8/15798 від 05.05.2021р не є рішенням про відмову в призначення пенсії за вислугу років та свідчить про розгляд заяви позивача в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Отже, з наведеного слідує, що за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії відповідачем не було прийнято відповідного рішення.

Рішення пенсійного органу, які приймаються за зверненнями осіб, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне і правильне виконання рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.

Зі змісту листа ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. № 0900-0209-8/15798 від 05.05.2021р. стає очевидним, що відповідач не вбачає підстав для призначення пенсії за вислугу років, тобто, фактично відмовив у такому призначенні.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень вирішити питання призначення пенсії або відмови в її призначенні саме у формі прийняття рішення (чи наказу), коли з наданої листом відповіді стає зрозуміло, що відповідь для заявника є негативною, має ознаки формалізму.

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі № 826/14016/16 СМ, від 11.02.2019р. у справі № 2а-204/12).

З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, відмова у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством. Оскільки процес надання позивачу відмови у призначенні пенсії без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути тривалим, тому в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправними дій ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. щодо відмови у призначенні пенсії, із врахуванням відмови пенсійного органу, викладеної в листі № 0900-0209-8/15798 від 05.05.2021р., та зобов`язання вчинити певні дії.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

З огляду на фактичні обставини справи колегія суддів не убачає будь-якого втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження відповідача, а обраний судом спосіб захисту прав позивача відповідає приписам ст.245 КАС України та усталеній судовій практиці вирішення аналогічних спорів з участю пенсійних органів.

Також колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність застосування до спірних правовідносин постанови КМ України № 538 від 12.10.1992р., якою передбачено право спортсменів на пенсію за вислугу років лише при стажі роботи не менше 25 років, оскільки зазначена норма суперечить чинній нормі п.«є» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Трегубенко проти України» зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В Рішенні у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п.70).

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність заявленого позову та наявність підстав для його задоволення, із вищевказаних мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021р. в адміністративній справі № 300/3198/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складання повного тексту судового рішення: 17.11.2021р.