Справа № 380/6715/21
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 380/6715/21 пров. № А/857/17274/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року у справі №380/6715/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії (головуючий суддя першої інстанції Костецький Н.В., час ухвалення у письмовому провадженні, місце ухвалення м. Львів, дата складання повного тексту 02.07.2021),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача, щодо не призначення пенсії позивача, визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії позивача, викладене в листах відповідача від 22.10.2020 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 07.07.2020 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та здійснювати виплату пенсії на вказаний нею банківський рахунок з врахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; стягнути з відповідача кошти в сумі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28.10.1998 позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання. Досягнувши необхідних умов для призначення пенсії за віком, позивач через уповноваженого представника звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії. Проте, всупереч висновків Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 позивачу відмовлено у призначенні пенсії.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представником позивача подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що не погоджується із рішенням суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач досягла усіх необхідних умов, встановлених законом для призначення пенсії за віком.

Також апелянт вказує на те, що позивачем відповідно до п.2.9. Порядку 22-2 для призначення пенсії надано документ, що засвідчує особу, місце її проживання ( реєстрації) та вік, зокрема подане ізраїльське посвідчення особи, на підставі якого була верифікована особа позивача ізраїльським нотаріусом.

Крім цього, апелянт зазначає, що заява позивача була прийнята Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області разом із усіма необхідними оригіналами документів, які були надані для огляду та засвідчення копій, що підтверджується штампом від 28.08.2020 р. на супровідному листі.

З урахуванням наведеного просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 06.03.2020 ОСОБА_1 сформовано заяву до Уповноваженого органу Пенсійного фонду України про призначення пенсії. Вказано, місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , документ, що посвідчує особу: посвідчення особи № НОМЕР_1 , виданий органом відділенням МВС в м. Ашкелон 04.08.2005.

Представник ОСОБА_1 07.07.2020 подав лист до Пенсійного фонду України щодо передачі заяви про призначення пенсії уповноваженому управлінню для розгляду по суті.

Відповідно до листа від 28.08.2020 ГУ ПФ України у Львівській області повідомило представника позивача Вадима Меламеда, зокрема, про те, що пенсії усім пенсіонерам незалежно від виду пенсії призначаються та виплачуються за місцем проживання (реєстрації). При цьому, згідно Порядку № 22-1 документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. Іншого чинним законодавством на сьогодні не передбачено. У поданих представником документах відсутні відомості про проживання (реєстрацію) заявниці на території України. Таким чином, на сьогодні відсутні будь-які правові підстави для призначення пенсії за віком ОСОБА_1 , так як у неї відсутнє постійне місце проживання (реєстрації) на території України. Разом з тим, чинне законодавство не передбачає права особи на призначення пенсії за місцем колишнього проживання.

Представник ОСОБА_1 28.08.2020 подав до ГУ ПФ України у Запорізькій області лист, тема: «Про призначення пенсії ОСОБА_2 » до якої долучено додаткові документи та просить прийняти дану заяву та документи для призначення пенсії.

Окрім того, 21.09.2020, 28.09.2020 Представник ОСОБА_1 подав до органу Пенсійного фонду додаткові документи для призначення пенсії.

Згідно з листом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 22.10.2020 повідомлено представника позивача ОСОБА_3 , зокрема, про те, що Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1). Відповідно до пункту 1.1 Порядку №22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління за місцем проживання (реєстрації). Заяву можна подати в будь-який час після виникнення права на пенсію, але не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день, коли в органі Пенсійного фонду прийнято відповідну заяву. До заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, перелічені у пункті 2.1 Порядку № 22-1. Згідно з пунктом 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне місце проживання (пункт 2.22 Порядку № 22- 1). Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії при зверненні особи з відповідною заявою (форма заяви передбачена додатком 2 Порядку № 22-1). 28 серпня 2020 року уповноважений представник заявниці Алексєєв Максим Сергійович подав заяву ОСОБА_1 та документи для призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Відповідна заява за формою згідно з додатком 2 до Порядку № 22-1 про призначення пенсії ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області не надходила.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії позивача протиправною, протиправним рішення про відмову у призначенні пенсії позивача, викладене в листі відповідача від 22.10.2020 протиправним, позивач звернулась із даним позовом до суду через свого представника.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що позивачем не дотримано вимог закону щодо надання до органу, який призначає пенсію документу, що засвідчує особу.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції невірними, передчасними та такими, що суперечать обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі по тексту - Закон №1058-ІV), виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно статті 51 Закону №1058-ІV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 зазначено, що оскаржуваними нормами Закону №1058-IV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Таким чином, з 07.10.2009 порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-IV, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набуло статусу остаточного 07.02.2014, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплату якої було припинено на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу пенсійні органи мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, про що вказано у рішенні №25-рп/2009, яке є безумовною підставою для призначення, нарахування та виплати пенсії позивачу як особі, яка проживає за межами України.

Статтею 44 Закону №1058-ІV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із соціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно частини п`ятої статті 45 Закону №1058-ІV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відповідно до пункту 1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Порядок №22-1) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно пункту 2.1. Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 3, 4 до Положення); 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи; 6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Пунктом 2.22 Порядку №22-1 визначено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання.

Відповідно до пункту 2.23 Порядку №22-1, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

За приписами пункту 4.1 Порядку № 22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних i відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності); 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсії справі.

Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Пунктом 2.9. Порядку №22-1 встановлено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання. Документи, видані компетентними органами іноземних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Документи, складені іноземною мовою, подаються разом з їх перекладами українською мовою, засвідченими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, особа, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватись у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, Законом №1058-IV та Порядком №22-1.

При цьому підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, визначені Порядком №22-1, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду України у встановленому порядку. Одночасно орган, що призначає пенсію, може здійснювати перевірку достовірності таких документів і зазначених у них відомостей, що узгоджується з пунктом 4.2 Порядку №22-1.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що предметом оскарження у даній справі є бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії позивача та рішення про відмову у призначенні пенсії позивача, викладене в листах відповідача від 22.10.2020 р.

Як слідує із листа ГУ ПФУ у Львівській області №7297-7334/К-03/8-1300/20 від 22.10.2020 р., представника позивача Вадима Меламеда повідомлено про порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій та вказано про те, що відповідна заява за формою згідно з додатком 2 до Порядку № 22-1 про призначення пенсії ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області не надходила.

Отже із змісту наведеного вище листа відповідача слідує, ГУ ПФУ у Львівській області фактично будь якого рішення щодо призначення пенсії, відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 не прийнято, оскільки відповідна заява - не надходила.

Разом з тим, з цього листа слідує, що 28 серпня 2020 року уповноважений представник заявниці Алексєєв Максим Сергійович подав заяву ОСОБА_1 та документи для призначення пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області та вказані документи були надіслані із вказаного управління до відповідача, ГУ ПФУ у Львівській області.

Вказану обставину представник позивача не заперечила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Як уже зазначалось вище, згідно частини п`ятої статті 45 Закону №1058-ІV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Що стосується доводів відповідача про те, що яка звертається за пенсією повинна пред`явити паспорт, який має бути чинним (дійсним) станом на дату їх подання, проте позивачем долучено копію паспорта для виїзду за кордон термін дії якого закінчився 19.08.2018, то колегія суддів апеляційного суду вважає їх необґрунтованими, оскільки, як слідує із листа відповідача від 22.10.2020р., наведена обставина не була підставою для відмову позивачу у призначенні пенсії, а було повідомлено, що документи від ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Львівській області не надходили.

Крім цього, будь якого рішення щодо призначення/відмови у призначенні пенсії позивачу відповідачем не приймалось.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність дій відповідача згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що такі вказаним вище критеріям не відповідають, у зв`язку із чим підлягає визнанню протиправними.

Отже, з урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти рішення за результатами її розгляду із врахуванням висновків апеляційного суду.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування за нанесену позивачу моральну шкоду в сумі 100000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства України, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено жодного факту моральних страждань, не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням фізичних та моральних страждань, а також не наведено жодних доказів у чому полягає спричинена, на думку позивача, шкода, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги позивача про компенсацію втрати частини доходів у випаду порушення встановлених строків їх виплати та індексації пенсії, то колегія суддів вважає вказані вимоги передчасними з урахуванням наведених вище висновків суду апеляційної інстанції про те, що відповідачем не була розглянута заява ОСОБА_1 про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наслідками якої прийнято рішення.

Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини у справі, тому апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню та апеляційним судом приймається нова постанова про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 липня 2021 року у справі №380/6715/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та прийняти рішення за результатами її розгляду із врахуванням висновків апеляційного суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 15.11.2021