Справа № 753/9490/21
Суддя: Якусик О. В.
Дата ухвалення: 2021-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9490/21
провадження № 2-а/753/256/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Ганіної М.Д., позивача ОСОБА_1 , представників позивача - Карповича А.П., Новікова С.Л., розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Баємського Дмитра Олександровича, Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання дій протиправними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з адміністративним позовом до інспектора Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Баємського Дмитра Олександровича (далі - відповідач-1), в якому просить:

«1. визнати протиправними дії, які полягають у незаконному затриманні інспектором Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві старшим лейтенантом поліції Баємським Дмитром Олександровичем - людини громадянина ОСОБА_1 ;

2. зобов`язати інспектора Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Баємського Дмитра Олександровича принести письмові вибачення громадянину ОСОБА_1 - за незаконне затримання;

3. скасувати повністю постанову ЕГА № 229114 від 8 квітня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНПП НОМЕР_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП;

4. закрити адміністративне провадження про притягнення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНПП НОМЕР_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 статті 44-3 КУпАП - з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 8 квітня 2021 року позивач перебував у приміщенні метрополітену станції «Політехнічна», де його було незаконно затримано відповідачем-1 і доставлено до Солом`янського управління поліції ГУНП в м. Києві, проте всупереч вимогам частини першої статті 261 КУпАП протокол про адміністративне затримання не складався.

Вказує, що 8 квітня 2021 року о 15 год. 26 хв. 43 сек. відповідачем-1 було складено постанову ЕГА № 229114 про адміністративне правопорушення, якою позивача за частиною другою статті 44-3 КУпАП було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. за те, що позивач 8 квітня 2021 року знаходився в приміщенні метрополітену станції «Політехнічна» за адресою м. Київ, пр. Перемоги 35 - без захисної маски.

Позивач зазначає, що йому не були роз`яснені його права, не забезпечено надання правової допомоги, можливості надати пояснення, встановити свідків та допитати їх, заявляти клопотання, що в поєднанні із незаконним затриманням, свідчить про порушення процедури розгляду адміністративної справи. Також в контексті порушення процедури притягнення до адміністративної відповідальності позивач наголошує, що постанова складена не «на місці вчинення адміністративного правопорушення», тобто безпосередньо в приміщенні метрополітену станції «Політехнічна», а в приміщенні Солом`янського управління поліції ГУНП в м. Києві.

Мотивуючи відсутність правових підстав притягнення його до адміністративної відповідальності, позивач стверджує, що постановою Кабінету Міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-cov-2» від 9 грудня 2020 року (далі - Постанова № 1236), якою станом на 8 квітня 2021 року заборонено перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, не встановлювався новий карантин, а лише продовжено дію карантину установленого Постановою № 211.

Правова позиція позивача щодо питання встановлення карантину зводиться до того, що це питання регулюється не окремо одним Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а у системному зв`язку цього закону із Законами України «Про санітарне та епідемічне благополуччя населення», «Про правовий режим надзвичайного стану», Конституцією України, і покладення на фізичну особу додаткових обов`язків, таких як перебування в громадських місцях у вдягнутих захисних (медичних) масках, можливе виключно у разі, якщо карантин та пов`язані з ним протиепідемічні та профілактичні заходи встановлено як додаткові заходи режиму надзвичайного стану, однак надзвичайний стан в Україні або окремих її місцевостях не вводився.

За відсутності режиму надзвичайного стану та його додаткових заходів, усі без виключення обмеження є такими, що прямо суперечать статті 64 Конституції України і не підлягають виконанню з огляду на статті 60, 68 Конституції України.

Також позивач вважає, що в будь-якому випадку відповідач-1 прямо зобов`язаний був в першу чергу встановити чи є у позивача конкретні ознаки захворювання та попередити позивача, що захисна (медична) маска не захищає, а навпаки створює фальшиве відчуття безпеки, чого зроблено не було. Крім цього, згідно із доводами позивача, в Україні відсутній штаму коронавірусу, що спричиняє хворобу COVID-19, і не існує нікого поширення хвороби COVID-19, а отже позивач взагалі не зобов`язаний виконувати будь-які карантинні обмеження, зокрема, перебувати в захисній (медичній) масці будь-де та в будь-яких місцях.

Посилаючись на відповідні зобов`язання України за ратифікованими нею міжнародними договорами, позивач наголошує, що під час надзвичайної ситуації Україна може відступити від взятих на себе окремих зобов`язань щодо прав людини, за умови якщо такі відступи не суперечать іншим зобов`язанням України за міжнародним правом, зокрема передбаченими Міжнародним пактом про громадянські та політичні права.

Позивач вказує, що обов`язок доказування в адміністративних справах покладено на відповідача, який по суті є стороною обвинувачення в адміністративній справі, а будь-який сумнів в доведеності вини позивача тлумачиться на користь позивача.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2021 року позовну заяву передано на розгляд судді Якусику О.В.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 753/9490/21, призначено у справі судове засідання на 6 липня 2021 року.

14 червня 2021 року позивач подав до суду заяву, в якій просив залучити як співвідповідача у справі № 753/9490/21 - Головне управління Національної поліції у м. Києві.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 6 липня 2021 року залучено до участі у справі № 753/9490/21 як співвідповідача Головне управління Національної поліції у м. Києві, призначено у справі судове засідання на 29 липня 2021 року.

9 серпня 2021 року представником позивача до суду подано диск з відеозаписом на підтвердження незаконності затримання позивача.

17 серпня 2021 року до суду на дійшов відзив Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - відповідач-2) на позовну заяву, в якому відповідач-2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на тому, що 8 квітня 2021 року в ході відпрацювання території Солом`янського району міста Києва відповідачем-1 було виявлено громадянина ОСОБА_1 , який перебував у приміщенні метрополітену на станції «Політехнічна» за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 35 без засобів індивідуального захисту, а саме медичної маски, що закриває рот і ніс, чим порушив вимоги частини другої статті 44-3 КУпАП та відповідно до статті 258 КУпАП відносно ОСОБА_1 винесено постанову про адміністративне правопорушення і накладено штраф у розмірі 170 гривень.

Відповідч-2 зазначає, що перебування на території України на період дії карантину в громадських місцях, будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, згідно із частиною другою статті 44-3 КУпАП забороняється і тягне за собою адміністративну відповідальність.

Згідно з позицією відповідача-2, очевидним є факт невиконання позивачем вимог закону, що ставило під загрозу життя та здоров`я усіх осіб, які перебували на час виявлення правопорушення у приміщенні, а невиконанням встановлених Кабінетом Міністрів України карантинних обмежень, позивач свідомо поставив під загрозу життя та здоров`я інших людей.

Вважає, що наведені в позовній заяві доводи містять посилання на порушення процедури, однак, позивач жодним чином не зазначає що не порушував протиепідемічних заходів, що свідчить про намагання позивача уникнути відповідальності, встановленої законом, без надання жодних доказів на спростування відсутності в його діях порушень.

На думку відповідача-2 посилання позивача на процедурні порушення не є підставою для скасування оскаржуваної постанови, адже, вимір суттєвості порушень слід застосовувати з виваженим підходом до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу.

31 серпня 2021 року до суду надійшло клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи. У судовому засіданні позивач та його представник не заперечували проти відкладення розгляду справи.

23 вересня 2021 року відповідачем-1 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Відзив обґрунтований тим, що 8 квітня 2021 року близько 12:00 години за адресою м. Київ, проспект Перемоги, 35, під час відпрацювання території Солом`янського району міста Києва, було виявлено громадян, які зібрались та почали проводити акцію з порушенням правила карантину, а саме зайшли до середини фойє метрополітену без вдягнутих захисних масок, чим порушили вимоги частини другої статті 44-3 КУпАП, на зауваження працівників поліції учасники акції не реагували та поводили себе агресивно, що підтверджується відеофіксацією, доданою до відзиву.

Відповідач-1 вказує, що адміністративне порушення було зафіксовано, винесено постанову ЕГА № 229114 від 8 квітня 2021 року за частиною другою статті 44-3 КУпАП та накладено штраф у розмірі 170 гривень, а адміністративне правопорушення було вчасно припинено. Зазначає, що на долученому відео добре видно, що позивач знаходиться в приміщенні метрополітену разом зі своїми колегами без засобів індивідуального захисту, це є грубим порушенням карантинних норм і позивач не заперечував, що він відвідував Управління метрополітену за вказаною адресою.

Наведені в позовній заяві доводи містять посилання на можливе порушення процедури, однак позивач жодним чином не зазначає, що не порушував протиепідемічні заходи, а навпаки - проведенням акції підтверджується порушення Постанови № 1236 від 9 грудня 2020 року і такі дії завдають шкоди як державним (суспільним) інтересам, так і інтересам громадян.

Відповідач-1 наголошує, що винесення оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення відбувалося відповідно до вимог чинного законодавства України та функціональних обов`язків поліцейських.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА № 229114 від 8 квітня 2021 року, винесеної інспектором Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві старшим лейтенантм поліції Баємським Дмитром Олександровичем, 8 квітня 2021 року о 15 год. 26 хв. за адресою: місто Київ, Солом`янський район, проспект Перемоги, 35 ОСОБА_1 знаходився в приміщенні метрополітену станції «Політехнічна» без захисної маски, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 44-3 КУпАП.

Відповідно до положень статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

З 12 березня 2020 року по 31 грудня 2021 року на усій території України встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641 та від 9 грудня 2020 року № 1236.

Зокрема, підпунктом 1 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції станом на дату винесення оскаржуваної постанови) передбачено, що з 24 лютого 2021 року на території України встановлюється «жовтий» рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого забороняється перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Водночас Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 6 листопада 2020 року, статтю 44-3 КУпАП доповнено частиною другою.

Відповідно до частини другої статті 44-3 КУпАП, перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Диспозиція частини другої статті 44-3 КУпАП чітко визначає варіант поведінки суб`єкта цих правовідносин, відповідальність за порушення якого встановлена санкцією цієї статті. Суд при цьому зауважує, що підпункт 1 пункту 3 Постанови № 1236 фактично дублює диспозицію частини другої статті 44-3 КУпАП, ця постанова є чинною та нескасованою, а тому її норми є обов`язковими для виконання всіма особами на території України.

Статтею 7 КУпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно із статтею 9 КУпАП правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справ про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до статті 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Враховуючи викладене, висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення повинні ґрунтуватися на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи та наданих доказів.

За змістом пунктом 1 статі 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

У постанові від 26 квітня 2018 року у справі №338/855/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що постанова у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Статтями 72-79 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, 8 квітня 2021 року о 15 год. 26 хв. за адресою: місто Київ, Солом`янський район, проспект Перемоги, 35 ОСОБА_1 позивач знаходився в приміщенні метрополітену станції «Політехнічна» без захисної маски, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 44-3 КУпАП.

Суд вважає, що відповідачем-2, як суб`єктом владних повноважень, не надано до суду належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Згідно з пунктом 2 розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 №1026 (далі - Інструкція) застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється, зокрема, з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення.

На виконання п. 2 розділу ІІ Інструкції портативний відеореєстратор та карта пам`яті обліковуються з наданням відповідного інвентарного та номенклатурного номерів.

Згідно з пунктом 5 розділу ІІ Інструкції, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Судом досліджено диск з відеозаписами, який був наданий відповідачем-1 у додатку до відзиву, та встановлено, що наявні на диску відеозаписи не містить будь-яких реквізитів, дати та часу запису, ідентифікуючої ознаки пристрою, яким був здійснений цей відеозапис. В оскаржуваній постанові також відсутні відомості про здійснення відеозапису та особу, яка його здійснила. Відповідачами під час розгляду цієї справи не надано документів, які б могли виступати процесуальним джерелом такого доказу та надавали змогу встановити його походження, дату та місце запису, особу, яка здійснила запис, зокрема, запитів до суб`єктів (Управління метрополітену, фізичні особи тощо) з вимогою надати такі записи, їх відповіді та інше, не заявлялися клопотання про виклик як свідка особи, яка здійснила наданий відеозапис.

Під час розгляду цієї справи позивач та його представник заперечували проти належності і допустимості цього доказу, зазначивши, що відеозапис міг бути здійснений у інший час.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що такий доказ не може бути оцінений судом як належний, оскільки не мітить достатньої інформації щодо предмета доказування у цій справі.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, і однією із таких презумпцій є закріплена в статті 62 Конституції України презумпція невинуватості, відповідно до якої особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку.

Як зазначено у пункті 30 постанови Верховного Суду від 8 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а, в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Враховуючи, що єдиним доказом, наданим відповідачами на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, є наданий відповідачем-1 відеозапис, який, як зазначено вище, не є належним доказом на підтвердженого факту, суд дійшов висновку, що вина позивача у вчиненні правопорушення не доведена поза розумним сумнівом, оскільки з урахуванням змісту цього доказу, відсутності відомостей про його походження, це викликає обґрунтований сумнів у тій версії події, яка викладена у оскаржуваній постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

За таких обставин суд вважає, що у порушення принципу всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, відповідачами не доведено факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною другою статті 44-3 КУпАП

Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо буде встановлено відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на відсутність належних і допустимих доказів вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною другою статті 43-3 КУпАП, суд дійшов висновку, що постанова серії ЕГА № 229114 від 8 квітня 2021 року по справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення слід закрити на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП.

Враховуючи недоведення відповідачами у встановленому порядку факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, суд не вдається до детального юридичного аналізу інших доводів позивача, викладених у його позовній заяві.

Як вказано у пункті 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Вимоги позивача в частині визнати протиправними дій, які полягають у незаконному затриманні позивача та зобов`язати відповідача-1 принести письмові вибачення позивачу за незаконне затримання, задоволенню не підлягають з огляду на наведені вище положення частини третьої статті 286 КАС України, якими передбачено конкретний перелік рішень, які може прийняти суд за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Крім цього суд вважає, що позивачем не доведено відповідно до визначених вимог процесуального законодавства тих обставин, які є підставами зазначених вимог, а наданий представником позивача відеозапис суд відхиляє як неналежний доказ, оскільки з наданого запису так само неможливо встановити дату, час, місце події, особу, яка здійснила це запис, та осіб, які брали участь у подіях, що зафіксовані на відео.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2, 9, 72-78, 90, 139, 241-246, 250, 251, 286 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Баємського Дмитра Олександровича, Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання дій протиправними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - задовольнити частково.

Скасувати постанову серії постанову ЕГА № 229114 від 8 квітня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНПП НОМЕР_1 ) до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 44-3 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 44-3 КУпАП закрити.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Якусик