Справа № 640/18357/18
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року м. Київ № 640/18357/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Головного управління Держпраці у Київській області (04060, м. Київ, вул.

Вавілових, 10)

про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Київській області (надалі по тексту - відповідач), в якому просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №КВ1067/1359/АВ/ТД/ФС від 09 жовтня 2018 року, складену Головним управлінням Держпраці у Київській області на підставі акту інспекційного відвідування №КВ1067/1359/АВ від 06 жовтня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідачем не взято до уваги той факт, що з особою, яка на дату проведення інспекційного відвідування перебувала на торговій точці, укладеного цивільно-правову угоду, за яку сплачено всі передбачені договором кошти та податки, а відтак твердження щодо допуску працівника без належного оформлення трудового договору є безпідставними. При цьому, укладення цивільно-правових договорів з фізичними особами не є порушенням трудового законодавства.

Додатково представник позивача вказав, що захід державного нагляду щодо фізичної особи-підприємця має здійснюватися за його присутності. Тобто, відповідач був наділений повноваженнями щодо здійснення допиту або керівника суб`єкта господарювання, або його персоналу, однак ОСОБА_2 до складу персоналу не відносилась, адже надавала послуги на підставі укладеної цивільно-правової угоди та готувала торгову точку до майбутніх продажів.

Крім того, представник позивача стверджував про порушення порядку проведення та оформлення результатів інспекційного відвідування.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

У відзиві на адміністративний позов представник Головного управління Держпраці у Київській області зазначив, що оскаржувана постанова про накладення штрафу є правомірною, оскільки відповідно до наданих пояснень гр. ОСОБА_2 можна зробити висновок, що остання дотримувалась правил внутрішнього трудового розпорядку, що підтверджує факт того, що ОСОБА_2 виконувала трудові функції. При цьому, як стверджував відповідач, до цивільно-правової угоди від 01 вересня 2018 року №9/1 позивачем не надані ні акти прийому-передачі робіт по даній угоді, в яких зазначався б результат роботи, тобто кількість виконаної роботи, конкретно описана прийнята робота, посилання за яким саме договором передаються послуги, як і не надані докази здійснення оплати за надані послуги на підставі вказаної цивільно-правової угоди.

У додаткових письмових поясненнях представник позивача зазначив, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року №826/8917/17 постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України» та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визнана незаконною та нечинною, як така, що прийнята не тільки з порушенням порядку підготовки та ухвалення, але й за своєю суттю також суперечить вимогам чинного законодавства, а тому її норми неможливо застосувати до позивача.

З огляду на викладене, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

06 вересня 2018 року інспектором праці Головного управління Держпраці у Київській області відповідно до статті 259 Кодексу законів про працю України, частини 3 статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктів 19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 у присутності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , адреса здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_2 , ДТЦ «Піраміда», за результатами якого складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №КВ1067/1359/АВ від 06 вересня 2018 року.

В ході інспекційного відвідування встановлено наступне: на робочому місці в точці продажу товарів за фактичною адресою: АДРЕСА_2 , ТРЦ «Піраміда» станом на день інспекційного відвідування 05 вересня 2018 року у роботодавця ФОП ОСОБА_1 виявлено одного працівника, яка здійснювала продаж товарів ФОП ОСОБА_1 та надавала консультації щодо наявного товару.

Підтвердженням є пояснення від даного працівника ОСОБА_2 , в якому зазначено, що вона працює на посаді продавця-консультанта точки продажу сувенірної продукції у ФОП ОСОБА_1 з початку 2018 року без оформлення трудових відносин.

Вказане свідчить про те, що:

- працівникам не роз`яснено права та обов`язки та відсутня посадова інструкція, що є порушенням статті 29 Кодексу законів про працю України;

- роботодавцем не забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці, що є порушенням ч.2 статті 30 Закону України «Про оплату праці»;

- трудовий розпорядок не визначений правилами внутрішнього трудового розпорядку, що є порушенням частини 1 статті 142 Кодексу законів про працю України;

- у порушення вимог частини 1 та частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір роботодавцем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у письмовій формі не укладено з працівником (продавцем-консультантом) ОСОБА_2 . Згідно досліджених документів виявлено, що роботодавець ФОП ОСОБА_1 допустив до роботи ОСОБА_2 без оформлення трудового договору та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України від 17 червня 2015 року №413.

Роботодавцем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 надано пояснення 06 вересня 2018 року про те, що гр. ОСОБА_2 у точці продажу проводила маркетингове дослідження покупців по напрямку потреб.

Інших документів відповідно до вимоги №1067 від 05 вересня 2018 року ФОП ОСОБА_1 не надано.

Враховуючи наведене та дослідивши наявні матеріали та документи інспекційного відвідування, інспектор праці прийшов до висновку, що роботодавець ФОП ОСОБА_1 допустив до роботи ОСОБА_2 без оформлення трудового договору та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України від 17 червня 2015 року №413.

09 жовтня 2018 року представник позивача надав зауваження до акту інспекційного відвідування.

Того ж дня, 09 жовтня 2018 року Головним управління Держапраці у Київській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими особами №КВ1067/1359/АВ/ТД/ФС, якою до позивача застосовано штраф у розмірі 111 690,00 грн.

Незгода позивача із вказаною постановою зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким органом, згідно з Положенням про Державну інспекцію з питань праці України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №386/2011, є Державна інспекція з питань праці України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок №295, чинний на дату проведення інспекційного відвідування).

Пунктом 2 Порядку №295 визначено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до пункту 3 Порядку №295 інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження). Контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.

При цьому, порядок складення та форми акта, довідки, припису, вимоги визначаються Мінсоцполітики.

Вимогами пункту 8, 9 Порядку №295 передбачено, що про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення.

Відповідно до пункту 11 Порядку №295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право:

1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію / відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги;

3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів;

5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування;

6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

Стосовно суті виявлених порушень, про які зазначено в акті інспекційного відвідування, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною 1 статті 24 цього Кодексу, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 статті 24 Кодексу законів про працю України).

Представник відповідача як на підставу застосування до позивача штрафу на підставі оскаржуваної постанови посилається на пояснення працівника, в яких ОСОБА_2 стверджує, що працює у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на торговій точці з початку року, що відображено у наданих нею письмових поясненнях.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2019 року пояснення працівників хоча фактично містять інформацію про вчинення позивачем певних дій (бездіяльності), які можуть характеризуватися як грубе порушення законодавства України про працю, однак такі факти повинні підтверджуватися допустимими доказами вчинення роботодавцем відносно працівників порушення законодавства про працю.

Факт допуску особи до виконання трудових обов`язків повинен бути належним чином зафіксований у складеному акті інспекційного відвідування та доведений належними та допустимими доказами. При цьому факт перебування особи у виробничих приміщеннях підприємства за відсутності належних доказів виконання нею трудових обов`язків не може свідчити про виникнення трудових відносин та не підтверджує фактичного допущення особи до роботи без укладення трудового договору.

До зазначених висновків прийшов Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 16 квітня 2019 року (справа № 857/2919/19).

Так, пояснення працівника стосовно того, що вона працює у позивача з початку року не підтверджено жодних належними доказами. Факт перебування ОСОБА_2 зафіксовано інспектором праці лише 06 вересня 2018 року під час проведення інспекційного відвідування.

Водночас, станом на вказану дату проведення інспекційного відвідування між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена цивільно-правова угода на надання послуг №9/1 від 01 вересня 2018 року, пунктом 1.1 якої передбачено, що в порядку та на умовах, визначеним цим договором, замовник доручає виконавцеві, а виконавець зобов`язується надати послуги з проведення маркетингових досліджень в сферах реалізації сувенірної продукції та товарів для відпочинку та проведення дозвілля, клієнтоорієнтованості товару замовника, а також здійснити підготовку товару до продажу в торговій точці замовника для збільшення обсягів продажу цього товару, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.

Пунктом 1.3 цивільно-правової угоди визначено, що для належного виконання цього договору, замовник зобов`язаний надати виконавцю доступ до торгової точки (приміщення торгового залу) за адресою: м. Київ, вул. Мішуги, 4.

Зміст цивільно-правової угоди свідчить про можливість перебування ОСОБА_2 у приміщенні торгового залу (торгової точки) з метою виконання робіт, обсяг та зміст яких визначений даною угодою.

При цьому, позивачем надано на виконання вимоги Головного управління Держпраці у Київській області копію примірника цивільно-правової угоди від 01 вересня 2018 року.

Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Згідно із частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи примірника цивільно-правової угоди, укладеної між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивач доручив останній як виконавцю виконати конкретний обсяг робіт.

При цьому, пунктом 10.1 зазначеної цивільно-правової угоди визначено часовий проміжок виконання робіт, що виключає поняття постійності виконання робіт, які є трудовими обов`язками, як стверджує відповідач.

Стосовно доводів відповідача про те, що позивачем не надано в ході проведення інспекційного відвідування доказів виконання обсягу робіт згідно укладеної позивачем з працівником цивільно-правової угоди, суд враховує, що термін дії угоди визначено до 30 вересня 2018 року. В той же час, інспекційне відвідування проводилось 06 вересня 2018 року, тобто в період дії угоди.

Пунктом 2.1 угоди передбачено, що фактом, що підтверджує виконання робіт виконавцем за цим договором є підписаний акт приймання виконаних робіт на об`єкті. Вартість виконаних робіт складає 3 800,00 грн., які виплачуються на банківські реквізити виконавця. Виплата винагороди виконавцеві замовником здійснюється не пізніше 10 банківських днів після підписання акта приймання виконаних робіт.

Зміст цивільно-правової угоди свідчить, що станом на дату проведення інспекційного відвідування (06 вересня 2018 року) на підтвердження виконання її умов і не могло бути надано доказів, адже термін її дії ще тримав та надавав виконавцю право та покладав обов`язки виконання визначених нею робіт.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Судом не враховуються аргументи відповідача про те, між сторонами згідно вказаної цивільно-правової угоди не мали місця відносини саме цивільно-правового характеру.

Твердження відповідача, на думку суду, не можуть свідчити про трудовий характер правовідносин між сторонами, оскільки у даному випадку фізична особа, з якою укладено договір, виконувала за цивільно-правовою угодою певні роботи за винагороду, де оплачувався не процес праці, а результат після закінчення роботи за актом виконаних робіт.

Жодних передбачених законом обставин, які б вказували на нікчемність угоди, матеріали справи не містять, відсутні також докази визнання укладеної позивачем з виконавцем робіт цивільно-правової угоди недійсною або визнавати її трудовою. При цьому, у відповідача відсутня повноваження на власний розсуд тлумачити умови цивільно-правових угод.

Суд зауважує, що чинним законодавством України не передбачено конкретних випадків, в яких сторони зобов`язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт.

Водночас, можливий факт перебування зазначених осіб на території здійснення діяльності позивача, за відсутності належних доказів виконання ними трудових обов`язків, не свідчить про виникнення трудових відносин та не підтверджує фактичного допущення зазначених осіб до роботи.

Зважаючи на вищенаведене у сукупності, суд приходить до висновку, що угода цивільно-правового характеру про надання послуг, що укладалася позивачем з фізичною особою в рамках чинного законодавства України на підставі вільного волевиявлення сторін, не можуть на власний розсуд інспектора Держпраці розглядатися як фактичний допуск до роботи фізичної особи без укладення з нею трудового договору, без наявності на те всіх необхідних ознак.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі №200/9385/16, від 28 лютого 2019 року у справі №824/766/16-а, від 26.09.2018 р. у справі № 822/723/17.

В частині доводів представника позивача про те, що Порядок, на підставі якого проведено інспекційне відвідування, визнано в судовому порядку нечинним, що свідчить про протиправність спірної постанови про накладення штрафу, суд враховує наступне.

Так, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року в адміністративній справі №826/8917/17 визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», зокрема, у зв`язку з тим, що при прийняті спірної постанови Кабінетом Міністрів України не дотримано принципу передбачуваності, що означає послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що в свою чергу дозволяє суб`єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності.

Також зазначено, що Кодекс законів про працю України не визначає особливостей здійснення органами державного нагляду (контролю) заходів державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю.

Крім того, оскаржуваною постановою, якою затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, запроваджено безпідставне наділення повноваженнями на здійснення державного нагляду (контролю) органів, яким законами таких повноважень не надано.

При цьому у відповідності до частини 1 статті 325 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

У відповідності до вимог частини 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 «Про деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка є нормативно-правовим актом, була визнана нечинною саме з 14 травня 2019 року.

Таким чином, до 14 травня 2019 року вказана постанова Кабінету Міністрів України була чинною, з урахуванням того, що інспекційне відвідування здійснене відповідачем до моменту втрати чинності (06 вересня 2018 року), тому акт інспекційного відвідування був складений на підставі та у спосіб визначений законодавством, що діяло на момент його складення.

Відтак, твердження представника позивача в даній частині не знайшли свого документального та нормативного підтвердження.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналізуючи наведені відповідачем доводи, суд дійшов висновку, що відповідачем не наведено ані в акті інспекційного відвідування, ані в ході розгляду справи конкретні докази, що позивачем допущено до виконання робіт працівника без укладання трудового договору та без повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу, відповідно до порядку встановленого КМУ, проігнорувавши при цьому факт наявності укладеної цивільно-правової угоди від 01 вересня 2018 року.

Судом не враховуються аргументи відповідача зазначені у відзиві, оскільки позивачем не було вчинено жодних порушень трудового законодавства, відтак спірна постанова про накладення штрафу є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №КВ1067/1359/АВ/ТД/ФС від 09 жовтня 2018 року, складену Головним управлінням Держпраці у Київській області на підставі акту інспекційного відвідування №КВ1067/1359/АВ від 06 жовтня 2018 року.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені документально підтверджені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Київській області (04060, м. Київ, вул. Вавілових, 10, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук