Справа № 360/1391/21
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року справа №360/1391/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Сізонов Є.С., за участі представника відповідача Черніченко І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року (повне судове рішення було складено 30 червня 2021 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/1391/21 (суддя в І інстанції Борзаниця С.В.) за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправною та скасування вимоги, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» (далі - АТ «Луганськгаз») звернулось до суду з позовом до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - Північне міжрегіональне управління, податковий орган), в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) Північного міжрегіонального управління під порядковим № Ю-78-17 від 01.02.2021;

- визнати протиправною бездіяльність Північного міжрегіонального управління із не зарахування відповідних платежів та зобов`язати Північне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків зарахувати платежі згідно платіжних доручень: № 19367 від 01.12.2020 на суму 2 400,00 грн.; № 19372 від 01.12.2020 на суму 3200,00 грн.; № 19416 від 02.12.2020 на суму 5 550,00 грн.; № 19423 від 02.12.2020 на суму 2 500,00 грн.; № 19456 від 03.12.2020 на суму 6 100,00 грн.; № 19461 від 03.12.2020 на суму 4 650,00 грн.; № 19471 від 04.12.2020 на суму 1 800,00 грн.; № 19476 від 04.12.2020 на суму 14 300,00 грн.; № 19493 від 07.12.2020 на суму 181 200,00 грн.; № 19494 від 07.12.2020 на суму 2831,86 грн.; № 19495 від 07.12.2020 на суму 6 530,85 грн.; № 19505 від 07.12.2020 на суму 14 700,00 грн.; № 19551 від 07.12.2020 на суму 53 064,00 грн.; № 19781 від 08.12.2020 на суму 1600,00 грн.; № 20129 від 17.12.2020 на суму 15 450,00 грн.; № 20134 від 17.12.2020 на суму 1800,00 грн.; № 20147 від 18.12.2020 на суму 350,00 грн.; № 20156 від 18.12.2020 на суму 1760,00 грн.; № 20163 від 21.12.2020 на суму 237 200,00 грн.; № 20168 від 21.12.2020 на суму 16 000,00 грн.; № 20271 від 23.12.2020 на суму 19 400,00 грн.; № 20276 від 23.12.2020 на суму 77 200,00 грн.; № 20314 від 24.12.2020 на суму 8700,00 грн.; № 20335 від 28.12.2020 на суму 37 300,00 грн.; № 20340 від 28.12.2020 на суму 5500,00 грн.; № 20345 від 28.12.2020 на суму 81 200,00 грн.; № 20353 від 28.12.2020 на суму 1000,00 грн.; № 20358 від 28.12.2020 на суму 2000,00 грн.; № 20424 від 30.12.2020 на суму 151,96 грн. в рахунок сплати АТ «Луганськгаз» єдиного внеску за листопад-грудень 2020 року.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 04.02.2021 позивачем отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 01.02.2021 № Ю-78-17, в якій вказано про наявність боргу за підприємством з єдиного соціального внеску в розмірі 6 839 907,24 грн. Вимога складена органом, у якому з 01.01.2021 знаходиться на обліку АТ «Луганськгаз» - Північним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків.

Отримавши зазначену вимогу від 01.02.2021 № Ю-78-17, позивач 12.02.2021 звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою щодо скасування Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 01.02.2021 № Ю-78-17 на суму 6 839 907,24 грн. як такої, що є необґрунтованою.

10.03.2021 на адресу позивача надійшло рішення Державної податкової служби України від 04.03.2021 № 5062/6/99-00-06-02-01-06, згідно з яким вищезазначена скарга АТ «Луганськгаз» була залишена без задоволення.

Податковим органом не було враховано факт здійснення ТОВ «Луганськгаз Збут» сплати єдиного соціального внеску від імені АТ «Луганськгаз» у період з лютого 2019 року по грудень 2020 року.

Таким чином, грошові кошти зі сплати єдиного соціального внеску від імені АТ «Луганськгаз» своєчасно надійшли на розрахункові рахунки податкового органу.

Оплата від імені АТ «Луганськгаз», сплачена ТОВ «Луганськгаз збут», також була здійснена із зазначенням усіх необхідних відомостей в полі «Призначення платежу» вищезазначених розрахункових документів та суворим дотриманням вимог Порядку заповнення документів на переказ у разі сплати (стягнення) податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску, здійснення бюджетного відшкодування податку на додану вартість, повернення помилково або надміру зарахованих коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.07.2015 № 666, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.08.2015 № 974/27419.

Позивач зазначив, що своїми листами доводив до відома податкового органу про те, що перерахування у лютому 2019 року грудні 2020 року єдиного соціального внеску по заробітній платі працівників було здійснено ТОВ «Луганськгаз Збут» по договору Доручення № Д-3 від 19.09.2016 та просило зарахувати зазначену оплату в рахунок сплати ЄСВ по АТ «Луганськгаз». Додатками до цих листів були додані копії договору доручення від 19.09.2016 № Д-3.

Отже, позивач вважав, що АТ «Луганськгаз» дотримано всіх вимог чинного законодавства при здійсненні вищезазначених платежів.

Позивач зазначив, що об`єктивною передумовою застосування ним положень глави 68 Цивільного кодексу України, яка регулює відносини сторін за договором доручення, став факт арешту всіх відкритих рахунків, що належать позивачу. Укладеним договором доручення та виданими на підставі договору доручення довіреностями передбачені чіткі юридичні дії, які має вчинити повірений, а саме: сплачувати (перераховувати) податки, збори та інші обов`язкові платежі, передбачені чинним законодавством України. Отже, у даному випадку ТОВ «Луганськгаз Збут», перераховуючи єдиний внесок, діяв як повірений від імені та за рахунок позивача, а не як самостійний платник.

При цьому, надані позивачем договори безпроцентної позики та договори про відступлення права вимоги підтверджують, що повірений вчиняв юридичні дії за рахунок довірителя - позивача у цій справі.

З огляду на зазначене, позивач вважав, що застосування положень глави 68 Цивільного кодексу України не суперечить вимогам Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI), а навпаки - надає законодавчо визначену можливість виконання страхувальнику свого обов`язку щодо сплати єдиного внеску, що відповідає положенням частини другої статті 2 Закону № 2464-VI.

Отже, перерахування повіреним грошових коштів на сплату єдиного внеску від імені та за рахунок довірителя не суперечить положенням частини дев`ятої статті 25 Закону № 2464-VI, оскільки таке перерахування не є передачею платником єдиного внеску своїх обов`язків зі сплати єдиного соціального внеску третім особам.

З посиланням на положення статей 1000, 1003, 1004 Цивільного кодексу України, статей 2,3,6,9,25 Закону № 2464-VI, позивач просив визнати протиправною та скасувати оскаржувану вимогу.

Крім того, позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування платежів згідно з платіжними дорученнями: № 19367 від 01.12.2020 на суму 2400,00 грн.; № 19372 від 01.12.2020 на суму 3200,00 грн.; № 19416 від 02.12.2020 на суму 5 550,00 грн.; № 19423 від 02.12.2020 на суму 2 500,00 грн.; № 19456 від 03.12.2020 на суму 6 100,00 грн.; № 19461 від 03.12.2020 на суму 4 650,00 грн.; № 19471 від 04.12.2020 на суму 1 800,00 грн.; № 19476 від 04.12.2020 на суму 14 300,00 грн.; № 19493 від 07.12.2020 на суму 181 200,00 грн.; № 19494 від 07.12.2020 на суму 2 831,86 грн.; № 19495 від 07.12.2020 на суму 6 530,85 грн.; № 19505 від 07.12.2020 на суму 14 700,00 грн.; № 19551 від 07.12.2020 на суму 53 064,00 грн.; № 19781 від 08.12.2020 на суму 1 600,00 грн.; № 20129 від 17.12.2020 на суму 15 450,00 грн.; № 20134 від 17.12.2020 на суму 1 800,00 грн.; № 20147 від 18.12.2020 на суму 350,00 грн.; № 20156 від 18.12.2020 на суму 1 760,00 грн.; № 20163 від 21.12.2020 на суму 237 200,00 грн.; № 20168 від 21.12.2020 на суму 16 000,00 грн.; № 20271 від 23.12.2020 на суму 19 400,00 грн.; № 20276 від 23.12.2020 на суму 77 200,00 грн.; № 20314 від 24.12.2020 на суму 8 700,00 грн.; № 20335 від 28.12.2020 на суму 37 300,00 грн.; № 20340 від 28.12.2020 на суму 5 500,00 грн.; № 20345 від 28.12.2020 на суму 81 200,00 грн.; № 20353 від 28.12.2020 на суму 1 000,00 грн.; № 20358 від 28.12.2020 на суму 2 000,00 грн.; № 20424 від 30.12.2020 на суму 151,96 грн. в рахунок сплати АТ «Луганськгаз» єдиного внеску за листопад-грудень 2020 року.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що АТ «Луганськгаз» згідно вимог чинного законодавства не звільнено від обов`язку щодо сплати єдиного внеску, а отже повинно самостійно сплачувати свої зобов`язання зі сплати єдиного внеску. Відповідно до частини 9 статті 25 Закону № 2464-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача платниками єдиного внеску своїх обов`язків з його сплати третім особам заборонена, крім випадків, передбачених законодавством. Апелянт наголошує, що передача своїх обов`язків щодо сплати єдиного соціального внеску за договором доручення або філіями відповідно Статуту підприємства не передбачені законодавством, тому АТ «Луганськгаз» згідно вимог чинного законодавства не звільнено від обов`язку щодо сплати єдиного внеску, а отже повинно самостійно сплачувати свої зобов`язання зі сплати єдиного внеску.

Також, на переконання апелянта, позивачем не доведено протиправність дій щодо не зарахування платежів з його боку, оскільки перелічені в позові платежі подавались до Запорізького управління Офісу ВПП ДПС (правонаступник Східне міжрегіональне управління), натомість на обліку відповідача АТ «Луганськгаз» перебуває з січня 2021 року. З цього періоду всі платежі з ЄСВ, які надходять на підставі договору Доручення №Д-3 від 19.09.2016 автоматично зараховуються до ІКП АТ АТ «Луганськгаз».

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник позивача до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами встановлено, що АТ «Луганськгаз» зареєстроване в якості юридичної особи, , місцезнаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гагаріна, буд. 87, з 01.01.2021 АТ «Луганськгаз» переведено на облік до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (т.1 а.с.11, 15).

Згідно зі Статутом АТ «Оператор газорозподільної системи «Луганськгаз» є новим найменуванням публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз». Товариство є правонаступником всіх прав та обов`язків Державного підприємства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз», Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз», Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» (т.1 а.с.12-14).

Пунктом 1.5.10. визначено, що Товариство самостійно організовує та здійснює облік результатів власної господарсько-фінансової діяльності. Бухгалтерський та податковий облік і звітність ведуться Товариством відповідно до чинного законодавства.

Згідно пункту 1.5.12. Товариство самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ю-78-17 від 01.02.2021 Відповідачем Позивачу визначений податковий борг (недоїмка) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 6 839 907,24 грн (т.1 а.с.16).

Отримавши зазначену вимогу від 01.02.2021 № Ю-78-17, позивач 12.02.2021 звернувся до Державної податкової служби України зі скаргою щодо скасування спірної вимоги, як такої, що є необґрунтованою (т.1 а.с.17-23).

Рішенням Державної фіскальної служби про результати розгляду скарги від 04.03.2021 № 5062/6/99-00-06-02-01-06 зазначена скарга позивача була залишена без задоволення (т.1 а.с.24-25).

Не погоджуючись із прийнятою вимогою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення проти задоволення таких вимог, апеляційний суд виходить з такого.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом № 2464-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що недоїмка це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що страхові кошти це кошти, які формуються за рахунок сплати єдиного внеску та надходжень від фінансових санкцій (штрафів та пені), що застосовуються відповідно до закону; а пункт 10 встановлює поняття страхувальників, якими є роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Частинами 1 та 2 статті 2 Закону № 2464-VI встановлено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску.

Згідно статті 3 Закону № 2464 збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами:

законодавчого визначення умов і порядку його сплати;

обов`язковості сплати;

законодавчого визначення розміру єдиного внеску;

прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску;

захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб;

державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску;

відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Абзацом першим частини п`ятої статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування.

Абзацом першим частини сьомої статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Пунктом 1 частини десятої статті 9 Закону № 2464-VI встановлено, що днем сплати єдиного внеску вважається у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.

Частиною 12 статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до частини 9 статті 25 Закону № 2464-VI передача платниками єдиного внеску своїх обов`язків з його сплати третім особам заборонена, крім випадків, передбачених законодавством.

Статтею 1000 Цивільного кодексу України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Згідно частини 1 статті 1004 Цивільного кодексу України (виконання доручення) повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Постановами приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Щербакова І.М. від 25.01.2019 та від 24.04.2019, в рамках зведеного виконавчого провадження № 58204438 було накладено арешт на кошти, що містяться на усіх відкритих рахунках, що належать боржнику АТ «Луганськгаз» (його філіям) (т.1 а.с.121-130, 131-135).

Постановами приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пилипчука В.Г. від 22.11.2019, в рамках виконавчого провадження № 60685512 накладено арешт на кошти, що містяться на усіх відкритих рахунках, що належать боржнику АТ «Луганськгаз» (його філіям) (т.1 а.с.136-142).

Постановами приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пилипчука В.Г. від 20.10.2020 ВП № 63348518 відкрито виконавче провадження та приєднано до зведеного виконавчого провадження по наказу Господарського суду Луганської області № 913/69/16 від 15.04.2016 на суму 26 889 718,02 грн (т.1 а.с.143, 144).

19.09.2016 між ПАТ «Луганськгаз» (довіритель) та ТОВ «Луганськгаз Збут» (повірений) укладений договір доручення № Д-3, відповідно до пунктів 1.1., 1.2 якого повірений зобов`язується від імені, в інтересах та за рахунок довірителя виконувати грошові зобов`язання. Виконані грошові зобов`язання, вчинені повіреним на виконання цього договору, створюють, змінюють, припиняють цивільні права та обов`язки довірителя (т.1 а. с.27-28).

Пунктом 2.1. договору передбачено, що довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, визначених у даному договорі, забезпечити повіреного інформацією та надати повний пакет документів.

На виконання вказаного договору позивач видав ТОВ «Луганськгаз Збут» (повіреному) довіреність від 19.09.2016 № 103, згідно умов якої позивач уповноважує повіреного сплачувати (перераховувати) від імені ПАТ «Луганськгаз», зокрема єдиний соціальний внесок (т.1 а.с.30 зв.бік).

Додатком №1 до договору доручення № Д-3 від 19.09.2016 підтверджується, що Позивач (Довіритель) доручає ТОВ «Луганськгаз Збут» здійснювати від імені і за рахунок Довірителя розрахунки (платежі) по зобов`язанням Довірителя (т.1 а.с.30-35).

На підтвердження виконання умов договору надані копії платіжних доручень про оплату ТОВ «Луганськгаз Збут» як «платником» відповідних сум єдиного внеску за імені ПАТ «Луганськгаз», про що прямо зазначено в призначенні платежу в кожному платіжному дорученні (т.1 а.с.36-128).

Листами від 21.02.2019 № 01-02-38/479, від 13.03.2019 № 01-02-38/598, від 28.03.2019 № 01-02-38/714, від 11.04.2019 № 01-02-38/786, від 16.05.2019 № 01-02-38/1020, від 04.06.2019 № 01-02-38/1115, від 04.07.2019 № 01-02-38/1319, від 12.08.2019 № 01-02-38/1521, від 16.09.2019 № 01-02-38/1694, від 15.10.2019 № 01-02-38/1854, від 06.11.2019 № 01-02-38/1994, від 12.12.2019 № 01-02-38/2188, від 17.01.2020 № 01-02-40/115, від 13.02.2020 № 01-02-40/341, від 12.03.2020 № 01-02-40/508, від 13.04.2020 № 01-02-40/668, від 18.05.2020 № 01-02-40/866, від 11.06.2020 № 01-02-40/1034, від 14.07.2020 № 01-02-40/1226, від 12.08.2020 № 01-02-40/1405, від 15.09.2020 № 01-02-40/1567, від 15.10.2020 № 01-02-40/1765, від 13.11.2020 № 01-02-40/1978, від 16.12.2020 № 01-02-40/2203 та від 13.01.2021 № 01-02040/57 позивач довів до відома податковий орган про те, що перерахування у вересні-листопаді 2016 році єдиного соціального внеску по заробітній платі працівників було здійснено ТОВ «Луганськгаз Збут» по договору Доручення № Д-3 від 19.09.2016 та просило зарахувати зазначену оплату в рахунок сплати ЄСВ по ПАТ «Луганськгаз». Додатками до цих листів були копії договору доручення від 19.09.2016 № Д-3 та платіжні доручення (т.1 а.с.145-169).

Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI прямо встановлено, що недоїмку складають суми єдиного внеску, які не сплачені у встановлені строки. Однак цією нормою не визначено, що ці суми повинні бути сплачені саме «страхувальниками». Тобто, відповідно до положень Закону № 2464-VI, який є спеціальним для даних спірних правовідносин, не передбачено виключного обов`язку саме страхувальника особисто сплачувати єдиний внесок, що в свою чергу надає справо страхувальнику застосовувати положення ЦК України щодо вибору способу сплати єдиного внеску в залежності від тієї ситуації, яка склалася при здійсненні своєї господарської діяльності.

Можливість страхувальника застосовувати положення ЦК України щодо вибору способу сплати єдиного внеску прямо передбачена частиною 9 статті 25 Закону № 2464, яка дозволяє застосовувати випадки, передбачені законодавством, щодо передачі свого обов`язку третім особам зі сплати єдиного внеску.

При нинішніх спірних правовідносинах випадком, передбаченим законодавством, є передбачена статтею 1000 ЦК України можливість доручити іншій особі від свого імені та свій рахунок вчинити юридичну дію сплату сум єдиного внеску.

При цьому суд, оцінюючи обраний позивачем спосіб виконання свого обов`язку зі сплати єдиного внеску, виходить з тих положень, що страхувальник відповідно до положень статті 3 Закону № 2464-VI повинен дотримуватися принципів законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску;

Як встановлено судами, об`єктивною передумовою застосування позивачем положень Глави 68 ЦК України, яка регулює відносини сторін за договором доручення, щодо доручення ТОВ «Луганськгаз Збут» сплати єдиного внеску став факт арешту усіх відкритих рахунків, що належать ПАТ «Луганськгаз» в рамках виконавчих проваджень № 58204438, № 60685512.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що обраний позивачем спосіб сплати єдиного внеску є правомірним, оскільки в цьому випадку ПАТ «Луганськгаз» дотрималося принципу законодавчого визначення умов і порядку його сплати та обов`язковості сплати. При цьому позивач вжив передбачених саме законом Цивільним кодексом України заходів щодо виконання передбаченого частиною 12 статті 9 Закону № 2464-VI обов`язку сплати єдиного внеску незалежно від фінансового стану платника.

При цьому застосування положень Глави 68 ЦК України не суперечить Закону № 2464-VI, а навпаки надає законодавчо визначену можливість виконання страхувальнику свого обов`язку щодо сплати єдиного внеску. Такий висновок відповідає положенням ч. 2 статті 2 Закону № 2464-VI.

Слід зазначити, що аналіз положень абзацу 1 частини 5 статті 9 Закону № 2464-VI дає можливість стверджувати про те, що внесення сум єдиного внеску не віднесене до виключної компетенції страхувальника (в цьому випадку - позивача).

В свою чергу, абзацом 1 частини 7 статті 9 Закону № 2464-VI також визначено, що єдиний внесок сплачується платником, а не виключно «страхувальником», що надає право на підставі положень ч.9 ст.25 Закону № 2464-VI сплачувати єдиний внесок відповідно до положень статті 1000 ЦК України.

Пунктом 1 частини 10 статті 9 Закону № 2464-VI встановлено, що днем сплати єдиного внеску вважається у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів. При спірних правовідносинах такі події мали місце. При цьому, знову ж таки вказаною нормою не передбачено, що таке перерахування повинно бути здійснено саме страхувальником, що вказує на належне виконання Позивачем свого обов`язку щодо сплати єдиного внеску.

Накладення арешту на кошти платника єдиного внеску при цих спірних правовідносинах не може бути визнане як випадок, передбачений законодавством, оскільки ця подія (накладення арешту) є об`єктивною передумовою застосування випадку сплати єдиного внеску шляхом доручення повіреному (ТОВ «Луганськгаз Збут») обов`язку вчинити від імені та за рахунок довірителя (ПАТ «Луганськгаз») певної юридичні дії сплати єдиного внеску. Такий випадок прямо передбачений законодавством частини 1 статті 1000 Цивільного кодексу України.

Відтак, правильним є висновок місцевого суду, що позивач не порушував положення частини дев`ятої статті 25 Закону № 2464-VI в частині передачі свого обов`язку зі сплати єдиного внеску ТОВ «Луганськгаз Збут», оскільки вчинив такі дії у передбачений чинним законодавством спосіб, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо скасування оскарженої вимоги підлягають задоволенню.

Посилання представника відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позову на положення пункту 1.5.12 стосовно того, що позивач самостійно повинен відповідати за своїми зобов`язаннями, є незмістовним, оскільки судами встановлено, що на виконання положень вказаного пункту позивач у встановленому законодавством порядку самостійно уклав договір з ТОВ «Луганськгаз Збут» та кошти саме АТ «Луганськгаз» були сплачені в рахунок сплати єдиного внеску за листопад-грудень 2020 року.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сама лише обставина, що відповідні перерахування власних коштів платника єдиного внеску відбулись не з його власного рахунку, в умовах неможливості використання власних рахунків платника (що не є спірним між сторонами), не свідчить про порушення платником вимог частини дев`ятої статті 25 Закону № 2464-VI.

Колегія суддів також зауважує, що у випадку наявності прогалин у спеціальному нормативно-правовому акті (Законі № 2464-VI) щодо порядку (способу) виконання обов`язку платника зі сплати єдиного внеску, за умов об`єктивної неможливості скористатися передбаченим Законом способом виконання такого обов`язку, правомірними є дії платника єдиного внеску, спрямовані на забезпечення виконання цього обов`язку у будь-який інший спосіб, що не суперечить чинному законодавству.

Аналогічна позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі № 360/5480/19, від 15 липня 2021 року у справі № 460/1054/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 360/480/20.

Оскільки судами встановлено неврахування відповідачем сплати єдиного внеску ТОВ «Луганськгаз Збут» від імені АТ «Луганськгаз», також є обґрунтованими позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача зарахувати платежі згідно перелічених вище платіжних доручень.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта на перебування в 2020 році на обліку в Запорізькому управлінні Офісу ВПП ДПС не впливає на правильність висновків місцевого суду, оскільки відновити порушене право має саме відповідач.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Суд при прийнятті рішення враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Частиною другою статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі № 360/1391/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 16 листопада 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук