Справа № 160/2493/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 160/2493/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року (суддя Неклеса О.М., м. Дніпро) у справі № 160/2493/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про спонукання вчинити певні дії, -

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив:

- визнати дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» протиправними;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня його звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а саме: з 09 грудня 2020 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.04.2021 позовні вимоги задоволено.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю документально підтверджених підстав для призначення позивачу пенсії відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області оскаржило його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник послався на обставини, зазначені у листі-відмові про призначення пенсії позивачу на пільгових умовах, зокрема щодо відсутності у нього пільгового стажу за сприском № 1. Вказав, що суд першої інстанції приймаючи рішення про зобов`язання скаржника призначити позивачу пенсію відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не зобов`язав скаржника зарахувати до стажу роботи за Списком № 1 періоди роботи, що дають право на призначення вказаного виду пенсії. При цьому, скаржник зазначив, що суд не наділений правом розраховувати стаж позивача та цим самим втручатися в дискреційні повноваження органу пенсійного фонду. Враховуючи зазначене, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отримавши матеріали апеляційної скарги, позивач відзиву на неї не надав.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

09.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області через відділ обслуговування громадян (сервісний центр) із заявою про призначення пенсії за віком по Списку № 1. Разом з заявою про призначення пенсії позивачем було надано наступні документи: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, трудову книжку серії НОМЕР_1 , військовий квиток НОМЕР_2 , довідку з ДПІ про облік, як суб`єкта підприємницької діяльності від 09 грудня 2020 року, довідку із СПОВ про заробітну плату за період з 01 липня 2000 року від 09 грудня 2020 року, довідку про відкритий рахунок в банку від 09 грудня 2020 року, довідку про періоди страхового стажу до 01 липня 2000 року № 313-А, довідки, що визначають права на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників № 312,

№ 313.

Заяву про призначення пенсії із доданими до неї документами прийнято ГУ ПФУ в Дніпропетровській області і зареєстровано 09 грудня 2020 року, про що складено розписку-повідомлення за №1596, копія якого наявна в матеріалах справи.

14.12.2020 листом № 0400-010303-8/119848 орган пенсійного фонду повідомив позивача про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1 відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Підставами для такої відмови скаржником визначено наступне:

- посада, яка зазначена в трудовій книжці серії НОМЕР_1 та довідці № 313 від 21 жовтня 2020 року, не співпадає із посадою, яка зазначена в пільговій довідці № 312 від 21 жовтня 2020 року. Пільгова довідка № 312 від 21 жовтня 2020 року має тільки два підписи, що не відповідає вимогам чинного законодавства;

- 12 березня 1992 року по 21 квітня 1993 року період роботи в колгоспі, необхідна уточнювальна довідка;

- 10 березня 1995 року по 15 січня 2002 року період неможливо зарахувати, оскільки запис про звільнення в трудовій книжці зроблено іншою мовою, назву підприємства на печатці неможливо прочитати, в індивідуальних відомостях про застраховану особу дані відсутні.

З наданих документів відповідальними особами відділу призначення пенсій управління пенсійного забезпечення встановлено, що загальний стаж роботи на дату звернення становить 13 років 2 місяці 27 днів, з яких пільговий стаж по Списку № 1 відсутній.

Правомірність відмови скаржника у задоволенні заяви позивача про призначення пенсії на пільгових умовах є предметом спору у межах цієї справи, при вирішенні якої колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон України № 1058-IV) передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Абзацом 1 частини 1статті 24 Закону України № 1058-IV визначено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 24 Закону України № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 114 Закону України № 1058-IV, право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах 2 і 2 цієї статті, а пенсії за вислугу років на умовах, зазначених у частині 4 цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Статтею 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року визначено право на пільгове пенсійне забезпечення особам, які мають на день введення в дію цього Закону (на 1 січня 1992 року) стаж на роботах, що давали право на пенсію на пільгових умовах.

Згідно пункту 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 383 від 18 листопада 2005 року, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у спірні періоди роботи позивача діяли Списки, затверджені Постановою Ради Міністрів СРСР № 1173 від 22 серпня 1956 року, Постановою Ради Міністрів СРСР № 10 від 26 січня 1991 року та Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року № 162.

11 березня 1994 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 162 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», у відповідності до якої підпунктом розділу VIII ХІМІЧНЕ ВИРОБНИЦТВО до Списку № 1 відносилися п. 1080А000-17541 «робітники, керівники і спеціалісти підприємств хімічної і нафтохімічної галузі промисловості, зайняті повний робочий день у нижче зазначених виробництвах і роботах», зокрема, п. 1080А010 абзац 22 «робітники, майстри і старші майстри, механіки і енергетики цехів, зайняті на ремонті, профілактиці і обслуговуванні технологічного обладнання і електрообладнання (крім контрольно-вимірювальних приладів і вентиляції), комунікацій, дегазації».

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, у пункті 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637), також визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Для підтвердження пільгового стажу лише на підставі трудової книжки існує певна вимога, визначена в абзацах 4, 5 пункту 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, згідно яких якщо працівник має право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Пунктом 10 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року за № 383, визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року.

Отже, первинні документи вимагаються лише у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах. Необхідними умовами для пільгового стажу є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що належать до Списку № 1 або Списку № 2.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17, від 16 травня 2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27 лютого 2020 року у справі №577/2688/17, від 31 березня 2020 року у справі №446/656/17, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 10 грудня 2020 року у справі №372/403/17.

Судом встановлено, що на момент звернення із заявою про призначення пенсії, станом на 09 грудня 2020 року, ОСОБА_1 досяг віку 56 років 2 місяці.

Трудова книжка серії НОМЕР_1 містить наступні записи про трудовий стаж позивача:

- 05 вересня 1982 року прийнятий в цех шасі свердлувальником 2 розряду Волгоградського тракторного заводу ім. Дзержинського (запис № 1);

- 21 січня 1983 року присвоєний 3 розряд свердлувальника у тому ж цеху (запис № 2);

- 12 лютого 1983 року звільнений по закінченню виробничої практики (запис № 3);

- 04 травня 1984 року по 10 травня 1986 року служба в рядах Радянської армії;

- 17 червня 1986 року прийнятий слюсарем по ремонту апаратурного обладнання по другому розряду ремонтно-будівельно-монтажного управління № 2 (запис № 4);

- 16 лютого 1987 року присвоєний третій розряд слюсаря по ремонту апаратурного обладнання (запис № 5);

- 01 жовтня 1987 року у зв`язку з перетарифікацією, що проведена на підставі постанови ЦК КПРС РабМінаСРСР і ВЦРПС від 17 вересня 1986 року № 1115 встановлена кваліфікація слюсаря-ремонтника 3 розряду (запис № 6);

- 27 березня 1992 року звільнений за статтею 38 КЗОТ УЗ РСР за власним бажанням (запис 07);

- 12 березня 1992 року прийнятий у члени колгоспу ім. Калініна Фрунзенського району Ошської області Киргизької РСР «полевальщиком» (запис № 08);

- 21 квітня 1993 року звільнений від членства колгоспу за статтею 34 КЗОТ Республіки Киргизстан за власним бажанням (запис під № 09);

- 03 травня 1993 року прийнятий слюсарем по ремонту технологічних установ НПЗ по другому розряду (запис № 10);

- 01 лютого 1995 року звільнений за власним бажанням у зв`язку із виїздом (запис 11);

- 10 березня 1995 року прийнятий слюсарем по ремонту апаратурного обладнання по третьому розряду Ферганського ремонтно-будівельно-монтажного управління № 2 (запис № 12);

- 03 серпня 1996 року присвоєний четвертий розряд слюсаря по ремонту апаратурного обладнання (запис № 13);

- 15 січня 2002 року звільнений з посади за власним бажанням у зв`язку із закінченням строку трудового договору (запис № 14 на 10-11 сторінках трудової книжки в оригіналі на узбекській мові, належним чином завірений переклад цього запису виконаний Бюро перекладів «Азбука» 30 листопада 2018 року і знаходиться в матеріалах судової справи);

- 01 грудня 2008 року прийнятий на роботу агрономом СФГ «Ярослав» (запис № 15);

- 01 жовтня 2010 року звільнений з роботи за власним бажанням, стаття 38 КЗоТ України (запис № 16).

На підтвердження спеціального трудового стажу позивачем до органу пенсійного фонду було надано уточнюючи довідки:

- довідку ремонтно-будівельно-монтажного управління № 2 тресту «Средазхимремстроймонтаж» Міністерства по виробництву мінеральних копалин РСРС (м. Ферган Узбекська РСР) по факту дійсної трудової діяльності ОСОБА_1 з 17 червня 1986 року протягом 5 років і 9 місяців на посаді слюсаря-ремонтника 3 розряду, згідно із розділом VIII Списку № 1, що затверджений постановою Радою Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року № 1173 Ферганського заводу азотних копалин Міністерства мінеральних копалин. Довідка видана для пред`явлення до органів соціального забезпечення, для призначення пенсії на пільгових умовах та у пільгових розмірах.

- архівну довідку ТОВ «FRSMU-2» (колишні назви до перейменування Акціонерне товариство відкритого типу «Ферганське ремонтно-будівельно-монтажне управління № 2», Ферганське ремонтно-будівельно-монтажне управління № 2 тресту «Средазхимремстроймонтаж») № 313 від 21 жовтня 2020 року щодо трудової діяльності ОСОБА_1 за період з 17 червня 1986 року по 27 березня 1992 року;

- довідку № 313 від 21 жовтня 2020 року «щодо уточнення особливого характеру роботи або умов праці, необхідних для призначення пільгової пенсії» по факту роботи ОСОБА_1 повний робочий день при п`ятиденному робочому тижні протягом періоду з 17 червня 1986 року по 27 березня 1992 року в цехах на виробничому об`єднанні «Азот» у якості газоелектрозварщика по ремонту технологічного (апаратурного) обладнання, що передбачено Списком 1 розділу VIII позиція 1080А010 «Хімічне виробництво», згідно постанови Ради Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року № 10;

- довідку № 313-А від 21 жовтня 2020 року про заробітну плату ОСОБА_1 за період з червня 1986 року по квітень 1992 року (у радянських рублях), з якої були здійснені відрахування у Фонд соціального страхування повністю.

Данні архівні та уточнюючи довідки були надані позивачем під час звернення із заявою про призначення пільгової пенсії, про що свідчить пункт 10 розписки-повідомлення від 09 грудня 2020 року копії, цих документів були наявні в пенсійній справі (аркуші пенсійної справи №№ 11, 17, 18), проте безпідставно залишені відповідачем без врахування під час прийняття рішення щодо відмови у нарахуванні пільгової пенсії.

Так, у відповідь на заяву позивача про призначення пенсії на пільгових умовах листом від 14 грудня 2020 року за № 0400-010303-8/119848 скаржник зазначив, що загальний стаж роботи позивача на дату звернення із вказаною заявою становить 13 років 2 місяці 27 днів, з яких пільговий стаж по Списку № 1 відсутній.

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що відповідачем не прийнято до уваги, що період роботи позивача на посаді слюсаря по ремонту апаратурного обладнання у Ферганському ремонтно-будівельно-монтажному управлінні № 2 з 17 червня 1986 року по 27 березня 1992 року відносилася до особливо шкідливих та особливо важких умов праці, що було передбачено Списком 1 розділу VIII позиція 1080А010 «Хімічне виробництво» згідно постанови Ради Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року № 10, яка була чинною в той період.

Відмовляючи у призначенні пільгової пенсії, скаржник вказав, що посада, яка зазначена в трудовій книжці серії НОМЕР_1 та довідці № 313 від 21 жовтня 2020 року, не співпадає із посадою, яка зазначена в пільговій довідці № 312 від 21 жовтня 2020 року. Пільгова довідка № 312 від 21 жовтня 2020 року має тільки два підписи, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до вказаного вище Порядку № 637, за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно положень пункту 3 Порядку № 637 в редакції станом на час звернення позивача до управління Пенсійного фонду України, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про право позивача на пенсію на пільгових умовах за період з 17 червня 1986 року по 27 березня 1992 року.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що скаржником взагалі не включено до трудового стажу позивача його період членства у колгоспі з 12 березня 1992 року по 21 квітня 1993 року, як і період роботи з 10 березня 1995 року по 15 січня 2002 року у Ферганському ремонтно-будівельно-монтажному управлінні № 2 на посаді слюсаря по ремонту апаратурного обладнання, що дає право на призначення і виплату пільгової пенсії.

Так, щодо періоду роботи ОСОБА_1 з 12 березня 1992 року по 21 квітня 1993 року в колгоспі ім. Калініна Фрунзенського району Ошської області Киргизької РСР матеріалами справи підтверджено, що останній:

- 12 березня 1992 року прийнятий у члени колгоспу ім. Калініна Фрунзенського району Ошської області Киргизької РСР «полевальщиком», на підставі ріш. пров. § 10 від 27 липня 1992 року, що підтверджується записом під № 08 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 ;

- 21 квітня 1993 року звільнений від членства колгоспу за статтею 34 КЗОТ Республіки Киргизстан за власним бажанням, на підставі ріш. пров. № 5 від 21 квітня 1993 року, що також підтверджується записом під № 09 у його трудовій книжці.

Відповідно до приписів частини 2статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

З вищенаведеної норми випливає, що розрахунок трудового стажу залежно встановленого мінімуму трудової участі у господарстві (відпрацьованих людино-годин) поширюється лише на членів колгоспу.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 дійсно працював з 12 березня 1992 року по 21 квітня 1993 року в колгоспі ім. Калініна Фрунзенського району Ошської області Киргизької РСР, при цьому позивач відпрацював за вказаний період часу кількість відпрацьованих мінімумів трудової участі за рік в повному обсязі, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 .

Також, щодо позиції органу пенсійного фонду про необхідність уточнювальної довідки, судом першої інстанції вірно прийнято до уваги, норми частиною 3 статті 44 Закону № 1058-IV, згідно яких органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

З вищевикладених норм випливає, що скаржник, у разі незгоди з відомостями зазначеними в документах позивача, має право на реалізацію повноважень наданих йому частиною 3 статті 44 Закону № 1058-IV, а саме: вимагати відповідні документи від підприємства, перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню тощо, проте таким правом суб`єкт владних повноважень не скористався.

Отже, вказаний період підлягає включенню до загального трудового стажу позивача.

Також, відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, не може впливати на його особисті права.

Отже, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку чи інвалідності на загальних підставах.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність дій скаржника щодо неврахування до загального трудового стажу позивача періоду роботи слюсарем по ремонту апаратурного обладнання з 10 березня 1995 року по 15 січня 2002 року у Ферганському ремонтно-будівельно-монтажному управлінні № 2, вказаного у його трудовій книжці з підстав того, що запис про звільнення в трудовій книжці зроблено іншою мовою, назву підприємства на печатці неможливо прочитати, в індивідуальних відомостях про застраховану особу дані відсутні.

Дійсно, запис № 14 на сторінках з 10 по 11 трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 виконаний на узбекській мові, відбитка печатки установи на ньому також на узбекській мові.

Водночас, згідно офіційного перекладу запису № 14 у трудовій книжці, який був замовлений позивачем в Бюро перекладів «Азбука» (м. Дніпро) 30 листопада 2018 року, належним чином завірений та долучений до матеріалів судової справи, позивач « 15 січня 2002 року звільнений з посади за власним бажанням у зв`язку із закінченням строку трудового договору».

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, період роботи позивача з 12 березня 1992 року по 21 квітня 1993 року, як і період роботи з 10 березня 1995 року по 15 січня 2002 року мають бути включені до його загального трудового стажу.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у спірному випадку мова йде про правомірність відмови органу пенсійного фонду, яка містить посилання на вказані вище обставини, що стосуються у тому числі періодів 12 березня 1992 року по 21 квітня 1993 року, як і період роботи з 10 березня 1995 року по 15 січня 2002.

Таким чином, розглянувши питання включення вказаних періодів до загального стажу позивача суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог, а повно та об`єктивно встановив обставини справи.

Також, судом першої інстанції були вірно враховані правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 21 лютого 2018 року по справі № 687/975/17, від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а, від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 30 вересня 2019 року по справі № 638/18467/15-а, при дотриманні яких суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що записи у трудовій книжці позивача щодо спірних періодів його роботи з 17 червня 1986 року по 27 березня 1992 року, з 12 березня 1992 року по 21 квітня 1993 року, як і період роботи з 10 березня 1995 року по 15 січня 2002 року є належним і допустимим доказом підтвердження його загального трудового стажу, а виявлені відповідачем недоліки, не можуть бути підставою для обмеження позивача у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність дій скаржника щодо відмови позивачу у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Разом із цим, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня його звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а саме: з 09 грудня 2020 року.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що у рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду- тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На думку колегії суддів, позивач, заявляючи позовні вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня його звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а саме: з 09 грудня 2020 року, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження скаржника.

Таким чином, за висновком колегії суддів, належним способом захисту прав позивача у цій справі є визнання протиправними дій скаржника щодо відмови позивачу у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та зобов`язання ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

З огляду на викладені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування оскарженого рішення з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 6 ст. 139 КАС України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачами було сплачено по 908,00 грн. судового збору за кожну позовну вимогу.

Отже, судові витрати у сумі 908 грн., сплачені позивачем за позовну вимогу про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань скаржника.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року у справі № 160/2493/21 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19 грудня 2020 року та прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 908 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко