Справа № 560/10288/21
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
іменем України

15 листопада 2021 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Шевчука О.П. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 17.05.2018 року по 23.07.2021.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом на день видання наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів повного розрахунку при звільненні з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення.

Позивач вказує, що на виконання рішення Сьомого апеляційного адміністративного суду по справі №120/541/20-а, відповідач добровільно виплатив індексацію грошового забезпечення. Остаточний розрахунок відповідачем по зазначеній виплаті було проведено 23.07.2021.

На переконання позивача, з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 17.05.2018 року по 23.07.2021.

Ухвалою суду від 26.08.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Від відповідача до суду надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначає, що звільнення з військової служби відбулося без будь яких зауважень з боку скаржника (Позивача), спорів щодо сум, тому вимога ОСОБА_1 (Позивача) про виплату середнього заробітку є необгрунтованою.

По обов`язку військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 17 травня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, вважаємо необгрунтованими вимогами.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Звертає увагу, що позивач не був звільнений з військової частини НОМЕР_1 , а був переведений до військової частини НОМЕР_2 та останнім місцем служби позивача ОСОБА_1 була військова частина НОМЕР_2 де він і був звільнений в запас (на підтвердження додаємо Витяг із наказу командира по стройовій частині від 05.12.2019 № 234 "Про звільнення майора юстиції ОСОБА_1 у ЗАПАС у зв`язку із закінченням контракту").

Крім того, справа про стягнення середньомісячного грошового забезпечення вже розглядалась судом та позивач ОСОБА_1 вже отримав середньомісячне грошове забезпечення з військової частини НОМЕР_2 на підставі постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду по справі № 120/541/20-а (постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду по справі № 120/541/20-а до матеріалів справи).

Наведені обставини свідчать і про відсутність вини відповідача, як роботодавця, в розумінні статті 116 КЗпП України.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній просить задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача надіслав до суду заперечення та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №113 від 17.05.2018 року, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення з 17.05.2018.

07 вересня 2020 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/541/20-а задоволено частково позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_3 , військової частини НОМЕР_1 . Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 , що полягає у непроведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно індексації грошового забезпечення. Зобов`язано військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у непроведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 у період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно індексації грошового забезпечення. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , що полягає у непроведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року включно.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2021 по справі №120/541/20-а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_3 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії змінено. Абзаци третій та п`ятий резолютивної частини рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року викладено у наступній редакції: "Зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 04 червня 2016 року включно з урахуванням базового місяця січень 2008 року. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно з урахуванням базового місяця січень 2008 року". В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року залишено без змін.

На виконання постанови суду 27.01.2021 року військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 виплачено 23.07.2021 індексацію грошового забезпечення шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів в сумі 45730,73 грн.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати при звільненні усіх належних сум протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Cпеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року по справі № 2340/4192/18 (адміністративне провадження № К/9901/24531/19).

Отже, доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України є необґрунтованими.

Також, потрібно враховувати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зробила такі висновки, зокрема:

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України), відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Таким чином, враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 117 КЗпП України.

Як встановлено судом, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 23.07.2021 року, виплативши на виконання рішення суду, індексацію грошового забезпечення в сумі 45730,73 грн.

Згідно з ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

При цьому суд зазначає, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Верховного суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18), зроблено висновок, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, непроведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк передбачений ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (зокрема, індексації) роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Оскільки позивача звільнено з військової служби з 17.05.2018 року, а виплата індексації грошового забезпечення в сумі 45730,73 грн. військовою частиною здійснена лише 23.07.2021 року, відповідно строк затримки розрахунку складає - 1164 дні.

Згідно з Довідкою відповідача про середньоденний заробіток, середньоденний заробіток позивача складав 23838,46 грн /61=390,79 грн.

Враховуючи наведене вище, середній заробіток позивача становить 1164 * 390,79 грн 454879,56 грн, що є значно більшим ніж фактично виплачена сума відповідачем компенсації.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.

Так, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 45730,73 грн. (частка індексації) / 454879,56 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (1164 днів)) х 100 = 10,05 %.

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 10,05 % становить: 390,79 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 10,05 % х 1164 ( днів затримки розрахунку) = 45715,39 грн.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 45715,39 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Стосовно твердження відповідача щодо того, що справа про стягнення середньомісячного грошового забезпечення вже розглядалась судом та позивач ОСОБА_1 вже отримав середньомісячне грошове забезпечення з військової частини НОМЕР_2 на підставі постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду по справі № 120/541/20-а, суд зазначає наступне.

Під час розгляду адміністративної справи №120/541/20-а, судом першої інстанції встановлено, а судом апеляційної інстанції залишено без змін факт протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , що полягає у непроведенні нарахування та виплати позивачу у період з 05 червня 2016 року по 01 березня 2018 року включно індексації грошового забезпечення.

Тобто, як на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (17.05.2018) так і на момент його звільнення зі Збройних Сил України (05.12.2019), відповідач не виконав свої обов`язки, що полягали у непроведенні нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період проходження у нього військової служби.

На виконання рішення суду військовою частиною НОМЕР_2 виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року включно у сумі 19616,18 грн, оскільки під час розгляду адміністративної справи №120/541/20-а, судом встановлено, що позовні вимоги, пов`язані з виплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, адресовані позивачем до військової частини НОМЕР_2 , адже стосуються затримки розрахунку при звільнені в частині виплати компенсації вартості за неотримане речове майно.

Таким чином, виплата військовою частиною НОМЕР_2 середнього заробітку у сумі 19616 гривень 18 копійок пов`язана із затримкою виплати позивачу компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 06 грудня 2019 року по 05 березня 2020 року включно, та жодним чином не пов`язана із протиправною бездіяльністю відповідача, що полягає у непроведенні нарахування та виплати індексації грошового забезпечення період з 05.06.2016 по 01.03.2018.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, суд, з врахуванням правової позиції Верховного Суду щодо істотної частки викладеної в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 та інших вказаних правових позицій Верховного Суду, вважає, що позивач довів позовні вимоги, а суб`єкт владних повноважень, який заперечує проти позову, не довів правомірності невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підтверджено доказами, перевіреними судом, тому даний адміністративний позов необхідно задовольнити .

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити .

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у проведенні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2018 року по 23.07.2021 року включно.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2018 року по 23.07.2021 року включно в розмірі 45715 (сорок п`ять тисяч сімсот п`ятнадцять) грн 39 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код - НОМЕР_5 )

Головуючий суддя О.П. Шевчук