Справа № № 263/8554/20
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року справа №263/8554/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2021 року (повне судове рішення складено 28 серпня 2021 року у м. Маріуполі) у справі № 263/8554/20 (суддя в І інстанції Киян Д.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання дій протиправними та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі - ГУ ДМС України в Донецькій області) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДО № 000492 від 12.06.2020.

В обґрунтування позову зазначив, що 12.06.2020 головним спеціалістом Авдіївського міського сектору ГУ ДМС України в Донецькій області Заваденко І.М. було винесено оскаржувану постанову, згідно якої його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 206 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 5100 грн. Згідно вказаної постанови з 10.08.2019 на порушення встановлених правил перебування іноземців в Україні він надає житло за адресою: АДРЕСА_1 громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 , яка з 04.08.2019 незаконно знаходиться на території України. Із даною постановою він не згоден та вважає її неправомірною, виходячи з наступного. Так, він з 05.09.2017 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Під час шлюбу в них народилася спільна дитина ОСОБА_3 06.05.2019 вони - сім`єю прибули до України, про що свідчить відмітка в його паспорті громадянина України для виїзду за кордон, після чого вийняли квартири для проживання за адресою: АДРЕСА_1 . 31.07.2019 ОСОБА_2 потрапила до Авдіївської ЦМЛ, з діагнозом: посттравматична (травма 2009р.) дисциркуляторна енцефалопатія на тлі шийного остеохондрозу, с/п оперативного встановлення імплантанта «Атлантіс елемент» С4-С5 хребців у 2009р., після 10-денного перебування на стаціонарному лікуванні, вона була виписана. Однак у зв`язку з погіршенням стану здоров`я ОСОБА_2 потребувала стороннього догляду та не мала можливості покинути територію України у встановлений законом строк. Тому позивач вважав, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 206 КУпАП. Крім того позивач, зазначив, що об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ст. 206 КУпАП, є саме надання послуг, проте, оскільки він є чоловіком ОСОБА_2 , він не може надавати їй послуги. Отже, просив визнати дії головного спеціаліста Авдіївського міського сектору ГУ ДМС України в Донецькій області Заваденко І.М. незаконними та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення та закрити провадження у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Постанову про накладення адміністративного стягнення від 12.06.2020 серії ПН МДО № 000492, винесену відносно ОСОБА_1 за ст. 206 КУпАП - скасовано, а провадження у справі - закрито.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_2 прибула до України 06.05.2019, на запрошення чоловіка ОСОБА_1 , через КПП «Гоптєвка» та мешкала в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та після 90-денного терміну перебування не виїхала з України, тому 11.06.2020 була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП, а саме: за ухилення з 04.08.2019 від виїзду з України після закінчення дозволенного терміну перебування на Україні. 12.06.2020 відносно ОСОБА_1 була винесена постанова серії ПН МДО № 000492, згідно з якою останній з 10.08.2019 на порушення встановлених правил перебування іноземців в Україні надав житло за адресою: АДРЕСА_1 громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 , яка з 04.08.2019 незаконно знаходиться на території України. На думку апелянта, для наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.206 КУпАП достатньо самого факту надання житла, тому винесена постанова є законною та обґрунтованою. Натомість, рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та за неправильного застосування норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідногобалансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею ст. 245 КУпАП визначено, що завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне та об`єктивне встановлення обставин справи, вирішення її у точній відповідності до закону.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Так, судами встановлено, що 12.06.2020 Авдіївським міським сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДО № 000492, згідно якої останній з 10.08.2019 на порушення встановлених правил перебування іноземців в Україні надає житло за адресою: АДРЕСА_1 громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 , яка з 04.08.2019 незаконно знаходиться на території України, оскільки прибула на територію України 06.05.2019 через КПП «Гоптєвка». Місце скоєння порушення: м. Авдіївка, Донецька область.

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДО 000492 від 12.06.2020, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення вищевказаних дій, а саме: правопорушення, передбаченого ст. 206 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 5100 грн.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Авдіївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 укладено шлюб 05.09.2017, про що зроблений відповідний актовий запис № 87.

Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась спільна дитина ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . Реєстрації народження була проведена Управлінням РАЦС адміністрації міста Бєлгорода Бєлгородської області Російської Федерації.

Відповідно до довідки Авдіївської центральної міської лікарні, ОСОБА_2 з 31.07.2019 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом: посттравматична (травма 2009р.) дисциркуляторна енцефалопатія на тлі шийного остеохондрозу, с/п оперативного встановлення імплантанта «Атлантіс елемент» С4-С5 хребців у 2009р.

З витягу з єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 1444-1, виданого Покровським районним відділом ГУ ДМС України в Донецькій області вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 13.04.1999 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, держави - учасниці повинні охороняти сім`ю, дитинство, материнство, батьківство та створювати мови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного життя.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання.

Приписами ст. 5 Сімейного кодексу України визначено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Держава бере під свою охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування.

Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Відповідно до ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

У ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У ст. 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно з ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

Відповідно до ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, вирішуючи питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, відповідачу слід було довести протиправність правопорушень (проступку), зокрема об`єкт та об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ст. 206 КУпАП, що, на думку особи, яка здійснювала розгляд справи про адміністративне правопорушення, полягало у наданні житла громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 , яка знаходиться на території України незаконно.

При цьому, доведеність вини позивача у вчиненому адміністративному правопорушенні підлягає доказуванню шляхом збирання та перевірки доказів, передбачених ст.251 КпАП України. Зокрема такими являються будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Крім цього, у відповідності до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ч.1, 2 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується, - повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.

Однак, відповідачем жодними належними та допустимими доказами не доведено перед судом факту вчинення позивачем зазначеного у оскаржуваній постанові адміністративного правопорушення.

Відповідно до закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 не було вчинено правопорушення, передбачене ст. 206 КУпАП, зокрема, щодо надання житла громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 , оскільки дана обставина спростовується наданими суду доказами, згідно яких вона проживала у житлі, розташованому по АДРЕСА_1 , що не є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , а тому відсутні і підстави для притягнення останього до адміністративної відповідальності за ст. 206 КУпАП.

При цьому доказів оренди житла саме ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що постанова серії ПН МДО № 000492 від 12.06.2020 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 206 КУпАП підлягає скасуванню з закриттям провадження по справі, а вимога позивача щодо визнання дій незаконними задоволенню не підлягає.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 2340/2910/18 не є змістовним, оскільки у такій справі зовсім інші фактичні обставини: предметом у ній було визнання протиправним та скасування рішення Чорнобаївського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області № 2 від 18.04.2018 про примусове повернення з України громадянина Грузії.

Також місцевий суд обгрунтовано не прийняв до уваги доводи представника відповідача щодо порушення процесуальних строків позивачем для звернення до суду з відповідним позовом, оскільки на думку суду позивачем не порушені такі строки. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач 20.06.2020 направив вказаний позов до Донецького окружного адміністративного суду Донецької області, що підтверджується копією чеку ПАТ «Укрпошта» та копією адміністративного позову з зазначенням вхідного № 6004/20 від 24.06.2020.

Більш того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, що набув чинності 02.04.2020, розділ VI "Прикінцеві положення" КАС України доповнено пунктом 3 такого змісту:

"3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, (...), а також строки звернення до адміністративного суду, (...) продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня 2020 року до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин.

Рішенням Уряду від 25.03.2020 продовжено карантин до 24.04.2020 та введено на території України режим надзвичайної ситуації. Рішеннями Уряду строк дії карантину неодноразово продовжувався та цього часу не скасований.

Законом України від 16.06.2020 № 731-IX внесено зміни до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України, а саме зазначено: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Пунктом 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 731-IX встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до, зокрема, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Цей Закон набрав чинності 17.07.2020, а його положення застосовуються з 06.08.2020.

Отже, у період з 02.04.2020 по 06.08.2020 строки звернення до суду були продовжені на період дії карантину, з урахуванням чого цей період не зараховується для обчислення строку звернення до суду з цим позовом.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 серпня 2021 року у справі № 263/8554/20 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 15 листопада 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Е. Г. Казначеєв