Справа № 200/6013/21
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року справа №200/6013/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 р. (повне рішення складено 2 серпня 2021 у м. Слов`янськ) у справі № 200/6013/21 (головуючий І інстанції суддя Льговська Ю.М.) за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 19.05.2021 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправною та скасувати постанову Східного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 13 квітня 2021 року № 177850 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 грн. (а.с. 20-22).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 2 серпня 2021 у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено (а.с. 95).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 2 серпня 2021 року у справі № 200/6013/21 у задоволенні позовної заяви відмовлено (а.с. 96-97).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення та ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити ухвалу, якою вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа та скасувати рішення суду від 02.08.2021, ухваливши нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при вирішенні питання щодо притягнення позивача до відповідальності не було приділено уваги тому, що вантаж, який перевозився, є сипучим та подільним, тобто не було враховано властивостей вказаного вантажу та можливість його переміщення по всіх осях транспортного засобу під час руху.

Апелянт зауважує, що правила перевезення неподільного та подільного вантажів у випадку перевищення вагових або габаритних параметрів є різними з наступними відмінниками: перевезення неподільного вантажу допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі; перевезення подільного вантажу не допускається взагалі.

Позивач вважає, що заборона руху транспортних засобів з перевищенням вагових параметрів при перевезенні подільного вантажу унеможливлює отримання перевізником дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. З огляду на зазначене, на особу не може бути накладений штраф відповідно до абз. 15 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344 за відсутності такого дозволу.

Крім того, вважає, що список сгрупованих відправлень та роздруківка трекінгу не є належним, допустимим та достатнім доказом повідомлення позивача про запрошення його на комісію.

Позивач вважає, що при постановленні судом першої інстанції ухвали від 2 серпня 2021 про відмову позивачу у забезпеченні позову, судом не було взято до уваги, що невжиття заявленого заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення прав позивача у судовому порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач надав заперечення на відзив.

Ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є громадянином України, платником єдиного податку, має зареєстрований вид діяльності за кодом 49.41 «Вантажний автомобільний транспорт» (а.с. 4-5, 10).

Східним міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки на підставі направлення від 01 березня 2021 року № 011757 проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень вантажів автомобільним транспортом - КаМаЗом за номером НОМЕР_1 , за результатами якої складено акт від 05 березня 2021 року № 270126 (а.с. 7, 46).

В акті перевірки зазначено, що КаМаЗ за номером НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані відомості підтверджуються фотокопією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 .

Порушення полягало у перевезенні вантажу (вапняного відсіву) з перевищенням від 10 до 20% габаритно-вагових норм без відповідного дозволу. Акт підписаний водієм без зауважень.

На підставі вказаного акта прийнято постанову від 13 квітня 2021 року № 177850 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 грн. з посиланням на абзац 15 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (а.с. 6).

Штраф застосовано до ОСОБА_1 , який є автомобільним перевізником відповідно до товарно-транспортної накладної від 05 березня 2021 року № 0503/15, яку надано водієм до перевірки документів (а.с. 81).

Спірним у цій справі є правомірність прийняття відповідачем постанови від 13 квітня 2021 року № 177850 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 грн. до позивача.

Позивачем було надано до суду заяву про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

За унормуванням частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи (ч.1 статті 154 КАС України).

При цьому частиною другою статті 150 КАС України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

В силу приписів частини першої статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу наведеної норми вбачається, що обов`язковою передумовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованість відповідних вимог сторони, в тому числі й з зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішення, дії або бездіяльності, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам останньої, неможливості у подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи та обов`язковим поданням доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. При цьому, ознаки протиправності повинні бути пов`язані саме з порушеними правами, свободами чи інтересами.

Частиною другою статті 151 КАС України передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Таким чином забезпечення адміністративного позову - це вжиття адміністративним судом, в провадженні якого знаходиться справа, певних процесуально-правових заходів щодо охорони прав, свобод та інтересів позивача, які б гарантували виконання рішення суду, у разі задоволення позову. Для задоволення судом поданої позивачем заяви про забезпечення адміністративного позову останній має довести, що невжиття обраних заходів призведе хоча б до одного із наслідків, передбачених частиною 2 статті 150 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд має зважати на необхідний баланс процесуальних прав та обов`язків сторін та рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 826/14722/17 вказав, що забезпечення позову є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 30 вересня 2019 року у справі № 826/10936/18, від 22 листопада 2019 року у справі № 640/18007/18, від 20 грудня 2019 року у справі № 640/9158/19.

Підставою забезпечення позову позивач визначив приписи пункту 1 частини другої статті 150 КАС України, згідно з яким забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Вважає, що така загроза створюється внаслідок відкриття 06 липня 2021 року виконавчого провадження за виконавчим документом, яким є оскаржувана в цій справі постанова від 13 квітня 2021 року № 177850, після звернення позивача до суду.

Суд зазначає, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 2 серпня 2021 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову, тобто підстав для вжиття заходів забезпечення позову немає.

Крім того, у зв`язку з оскарженням постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу строк сплати штрафу зупиняється, а тому належним способом захисту є не забезпечення позову, а оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження.

Тому судом першої інстанції правомірно було відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову у справі.

Щодо вирішення справи по суті, суд зазначає наступне.

Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-III (далі - Закон № 2344-III) передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

За унормуванням п. 16 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті від 8 листопада 2006 р. № 1567 під час рейдової перевірки можливе здійснення габаритно-вагового контролю.

Відповідно до частини другої статті 29 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертою статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» також передбачено, що у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Таким чином за загальним правилом допускається перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень, але за спеціальними правилами - за наявності дозволу, який видається після внесення плати за проїзд.

Разом з тим абзацом 3 пункту 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила № 1306), передбачено, що рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Отже, з метою збереження автомобільних доріг від руйнування через значні навантаження на дорожнє покриття встановлено заборону перевезення подільних вантажів транспортними засобами, що перевищують вказані параметри фактичної маси та навантаження на вісь (осі). Відповідно і дозвіл на рух такого вантажу не видається.

Різниця нормативного регулювання пояснюється тим, що подільний вантаж - це вантаж, який під час навантаження (розвантаження) та перевезення, має конструктивну можливість розподіляти його на складові частини; для сипучих та інших матеріалів - регулювати їх кількість (масу) на транспортній одиниці, що, у свою чергу, надає можливість перевізнику забезпечити перевезення подільних вантажів без перевищення вищезазначених параметрів.

У разі якщо ж перевізник не забезпечив перевезення подільних вантажів з дотриманням встановлених параметрів, допустив порушення встановлених норм, то відмінність правового регулювання не може бути підставою звільнення перевізників від відповідальності за перевищення вагових параметрів транспортного засобу та від обов`язку щодо внесення палати за таке перевищення.

Абзацом 15 частини першої статті 60 Закону № 2344-III регламентовано, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (17 грн.).

Із змісту цієї норми вбачається, що визначальним для відповідальності є сам факт перевезення вантажу з перевищенням встановлених габаритно-вагових норм, оскільки відповідальність за перевезення вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтею 48 Закону № 2344-III, передбачена окремо - абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-III.

Застереження норми «без відповідного дозволу» свідчить, що перевізником не легалізовано перевезення вантажу з перевищенням встановлених габаритно-вагових норм. У випадку перевезення подільних вантажів з перевищенням встановлених вагових норм воно взагалі не може бути легалізовано, що свідчить про подібність правових ситуацій.

Крім того, сама норма частини першої статті 60 Закону № 2344-III не передбачає відповідальності з розмежуванням за видом вантажу.

Доводи позивача щодо неможливості притягнення до адміністративно-господарській відповідальності відхиляються судом, оскільки таке тлумачення норм права ґрунтується на дискримінаційному підході до інших автомобільних перевізників в залежності від виду вантажу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо можливості застосування відповідальності на підставі абзацу 15 частини першої статті 60 Закону № 2344-III при перевезенні подільних вантажів з перевищенням встановлених вагових норм.

Матеріалами справи підтверджено, що актом перевірки від 05 березня 2021 року № 270126 зафіксовано перевезення вантажу з перевищенням від 10 до 20% габаритно-вагових норм, а саме навантаження на задню здвоєну вісь транспортного засобу марки КАМАЗ становило 18, 7 т (9,6+9,1) при нормі 16 т, що у відсотковому співвідношенні становить 16, 8 %. Акт перевірки підписано водієм без зауважень.

На підтвердження відповідності приладу для зважування транспортних засобів у русі та вимірювання навантаження на вісь відповідачем надано свідоцтво про повірку зі строком чинності до 21 грудня 2021 року. Обставини, що саме цим приладом здійснювалось зважування, підтверджуються талоном про зважування від 05 березня 2021 року № 1812, який містить дані про заводський номер приладу - 435 (а.с. 47, 61-62).

Суд зазначає, що не зазначення відповідачем в акті перевірки порушення абзацу 3 пункту 22.5 Правил № 1306 не спростовує факту самого порушення.

Посилання позивача на те, що він не отримував ліцензію для здійснення автомобільних перевезень, не впливає на розгляд цієї справи, оскільки відсутність цього документа не є підставою для застосування до нього відповідальності, яка стосується предмету спору.

Доводи ОСОБА_1 про те, що автомобільним перевізником є інші особа - ОСОБА_2 , а позивач є замовником цього перевезення, спростовуються відомостями товарно-транспортної накладної від 05 березня 2021 року № 0503/15, згідно з якою автомобільним перевізником є фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , ОСОБА_2 визначений як водій, а також відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за яким фізична особа-підприємець ОСОБА_1 має зареєстрований вид діяльності за кодом 49.41 «Вантажний автомобільний транспорт», а дані про реєстрацію ОСОБА_2 в якості фізичної особи-підприємця реєстр не містить; відомостями свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , згідно з яким власником перевіряємого транспортного засобу є ОСОБА_1 .

Доводи апелянта щодо неналежного повідомлення його про розгляд справи, призначений на 13 квітня 2021 року, спростовуються запрошенням на комісію, яке створено в базі 02 квітня 2021 року списком згрупованих відправлень від 02 квітня 2021 року та роздруківкою трекінгу, за яким відправлення прийнято 02 квітня 2021 року та вручено адресатові 09 квітня 2021 року особисто (а.с. 54-57).

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 76 КАС України).

Суд вважає вказані документи достатніми доказами належного повідомлення позивача про розгляд справи.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про правомірність постанови Східного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 13 квітня 2021 року № 177850 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 грн. та відмові у задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов`язку доказування правомірності своїх дій суб`єктом владних повноважень відповідачем доведено, що, приймаючи спірну постанову він діяв правомірно.

У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали та рішення суду не вбачається.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 р. - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 р. у справі № 200/6013/21 - залишити без змін.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 р. у справі № 200/6013/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2021 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв