Справа № 380/4200/21
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року

справа №380/4200/21
провадження № П/380/4259/21

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Кузан Р.І. розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України, щодо не проведення своєчасного, повного розрахунку при звільненні - не виплату ОСОБА_1 на день виключення із списків частини 04.08.2020 грошової компенсації за не отримане речове майно;

- стягнути з військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 41003,20 грн. за період з 04.08.2020 по 16.02.2021 за не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату в день виключення із списків військової частини - 16.02.2021 грошової компенсації за неотримане речове забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що Наказом командира військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України від 04.08.2020 старшину ОСОБА_1 старшого водія (автобуса, мікроавтобуса) 1 відділення 2 автомобільного взводу автомобільної роти звільнено, припинено контракт про проходження військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення відповідно до п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу». 16.02.2021 позивачу виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно в сумі 34931,49 грн. Таким чином, за твердженням позивача, після того, як відповідач у повному розмірі розрахувався із позивачем за неотримане речове майно, в нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Просив позов задовольнити.

Ухвалою судді від 29.03.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, норми статей 116 і 117 КЗпП України та постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08.02.1995 не поширюється. Також зазначає, що необхідною умовою застосування статті 117 КЗпП України є наявність вини роботодавця у несвоєчасному розрахунку або невиплаті відповідних сум при звільненні працівника. В даному випадку позивач рапортом надав згоду на виключення його зі списків особового складу до проведення повного розрахунку, а тому підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача немає. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України від 04.08.2020 старшину ОСОБА_1 старшого водія (автобуса, мікроавтобуса) 1 відділення 2 автомобільного взводу автомобільної роти звільнено, припинено контракт про проходження військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, відповідно до п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» (витяг з наказу №170 від 04.08.2020).

28.07.2020 позивач звернувся до відповідача із рапортом, в якому відповідно до п.242 положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України надав згоду на виключення його зі списків особового складу до проведення з ним всіх необхідних розрахунків (копія рапорта наявна в матеріалах справи).

Згідно з довідкою від 04.08.2020 №202, виданою ВЧ НОМЕР_3 вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 , складає 35463,44 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.12.2020 у справі № 380/9156/20 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на день звільнення, виключення із списків військової частини 04.08.2020 в сумі 35463,44грн та зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 35463,44 грн. відповідно до Довідки №202 від 04.08.2020.

Зі змісту вказаного судового рішення суд встановив, що листом від 29.09.2020 №50/02/33-1376 у відповідь на адвокатський запит представника позивача відповідач повідомив, що ВЧ НОМЕР_3 направлено заяву на отримання коштів для проведення виплати компенсації за речове майно і така буде виплачена при надходженні коштів.

На виконання вказаного рішення суду відповідач 16.02.2021 виплатив позивачу компенсацію за речове майно у розмірі 34931,49 грн, що підтверджується копією виписки з коментарем «Військова частина 3002, компенсація за речове майно, за рішенням суду по справі від 28.12.2020».

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати на момент виключення зі списків особового складу військової частини компенсації за неотримане речове майно та стверджуючи, що має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 04.08.2020 по 16.02.2021, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Відповідно до приписів ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Схожі за змістом норми викладені в п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Положення).

Так, відповідно до вказаного пункту Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Водночас, відповідно до абз. 3 п.242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, вказаною нормою передбачено можливість виключення військовослужбовця зі списків особового складу частини без проведення повного розрахунку, однак лише за його згодою.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення військовослужбовців з військової служби.

Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 і постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, та в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Водночас, вказана норма ст.117 КЗпП України, на переконання суду, повинна застосовуватись до військовослужбовців з урахуванням особливостей порядку розрахунку при звільненні (виключенні зі списків особового складу), передбаченого спеціальними нормами законодавства. Такою нормою є п.242 Положення.

Підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом була бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасної виплати грошової компенсації вартості за не отримане речове майно. З цих підстав позивач стверджує про наявність у нього права на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно з ст.117 КЗпП України.

При вирішенні спору суд враховує, що питання наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за не отримане речове майно було предметом дослідження Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

В постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд визначив правову природу такої компенсації та строки її виплати.

У цій справі Судова палата дійшла до такого висновку:

«Зі змісту положень Інструкції №232 випливає, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця».

«Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем на те відповідної згоди, передбаченої пунктом 242 Положення №1153/2008».

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи вказані правові висновки Верховного Суду, в контексті спірних правовідносин у цій справі, суд враховує долучену відповідачем копію рапорта ОСОБА_1 від 29.07.2020, згідно з яким позивач надав згоду на виключення його сі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 до проведення з ним всіх необхідних розрахунків.

Таким чином, в даному випадку має місце виключення з загального правила застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності у разі невиплати компенсації вартості за неотримане речове майно на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини.

Тому, підстави для стягнення з Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Відповідно до ст.139 КАСУкраїни підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.І. Кузан