Справа № 520/8742/21
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2021-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 р.Справа № 520/8742/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , Курило Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2021, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 20.07.21 року по справі № 520/8742/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адмыныстративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області №340899 від 28.04.2021 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- вирішити питання щодо стягнення з Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області на користь громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судових витрат;

- вирішити питання щодо стягнення з Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області на користь громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області №340899 від 28.04.2021 громадянину Соціалістичної Республіки Буй ОСОБА_2 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. Позивач вважає вказане рішення відповідача протиправним, незаконним та необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи і законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, у зв`язку з чим просить його скасувати.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області №340899 від 28.04.2021 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Голового управління Державної міграційної служби України в Харківській області суму сплаченого судового збору у розмірі 908 грн 00 коп.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.08.2021, стягнуто на користь громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Голового управління Державної міграційної служби України в Харківській області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем ГУ ДМС України в Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративнго суду від 20.07.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що підстава для отримання позивачем дозволу на імміграцію виникла у зв`язку із документуванням посвідкою на постійне проживання його дружини, громадянинки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка постійно проживала в Україні та документована посвідкою на постійне проживання. Проте, під час перевірки матеріалів про оформлення посвідки на постійне проживання громадянинки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано рішення про оформлення посвідки на постійне проживання ОСОБА_3 , у зв`язку із чим рішенням №340899 від 28.04.2021 Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 . Таким чином, Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області діяло відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих законом повноважень.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу позивач зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною , підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм права. Також не зазначено, які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 28.07.2008 громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію", що документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

Підставою отримання дозволу на імміграцію в Україну позивачем слугував той факт, що ОСОБА_1 є чоловіком громадянинки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , яка постійно проживає в Україні та документована посвідкою на постійне проживання та не заперечує проти імміграції чоловіка в Україну.

13.12.2018 Управлінням ДМС України в Київській області прийнято рішення про скасування громадянинці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозволу на імміграцію в Україну.

Матеріалами справи встановлено, що громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 19.03.2021 звернувся до відповідача із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні, у зв`язку з досягненням 25-річного віку.

Згідно з висновку Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію позивача встановлено, що громадянинку Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , документовано посвідкою на постійне проживання в Україні від 25.05.2006, проте 13.12.2018 Управлінням ДМС України в Київській області прийнято рішення про скасування рішення щодо оформлення посвідки на постійне проживання. Таким чином, громадянка СРВ ОСОБА_3 не може бути визнаним як іммігрант, а отже її чоловік не могла отримати дозвіл на імміграцію як дружина іммігранта. На підставі вказаних обставини, відповідачем зроблено висновок про те, що дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 необхідно скасувати та визнати недійсною посвідку на постійне проживання серії серії НОМЕР_1 від 28.07.2008.

У зв`язку з чим, 24.03.2021 Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області прийнято рішення №340899, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну позивачу, виданого 28.07.2008 на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України "Про імміграцію", відповідно до статті 1 якого, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно положень статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

З правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що законодавцем встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Водночас, така підстава для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні як скасування громадянинці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про оформлення посвідки на постійне проживання ОСОБА_3 та те, що громадянинка СРВ ОСОБА_3 (дружина позивача) не могла бути визнаним як іммігрант, а отже її чоловік (позивач) не міг отримати дозвіл на імміграцію як чоловік іммігранта, чинним законодавством не передбачена, а відповідачем в обґрунтування своєї правової позиції по справі таких норм права не наведено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не мав дозволу на імміграцію, а також не підтверджено йому належність до громадянства України, не є законною підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачу та вилучення посвідки на постійне проживання в Україні з метою її знищення в розумінні положень статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України К/800/27939/16 від 13.12.2016 у справі № 820/321/16 та ухвалі №К/800/8201/16 від 27.10.2016 у справі № 820/10311/15.

Колегія суддів зазначає, що в оскаржуваному рішенні жодних з вищезазначених в статті 12 Закону України "Про імміграцію" підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідач не зазначив та, водночас, не надав суду першої та апеляційної інстанції доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені статтею 12 Закону України "Про імміграцію", а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

При цьому, відповідачем не надано доказів того, що подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були не достовірними, підробленими та не чинними.

Також, суд зазначає, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не зазначено, яким нормами чинного законодавства України передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію іноземцю, який отримав цей дозвіл у встановленому законом порядку, за відсутності зловживань з його боку.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 (надалі за текстом - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

З аналізу положень Порядку випливає, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та серед іншого, має часові рамки (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органів виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, порушено свій обов`язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію.

Окрім того, при винесенні оскаржуваного рішення відповідач також знехтував обов`язком щодо запрошення для надання пояснень самого позивача стосовно якого і розглядалося відповідне питання скасування дозволу на імміграцію.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду від 26.06.2020 по справі № 820/3098/17, яка враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, станом на момент прийняття рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію суб`єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та не виявило підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, що і стало підставою для прийняття 28.07.2008 рішення про надання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" та документовано її посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 28.07.2008.

При цьому, відповідно до висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину СРВ ОСОБА_1 , єдиною підставою для скасування дозволу на імміграцію є той факт, що дружині позивача 13.12.2018 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, що на думку відповідача є свідомо неправдимими відомостями, підробленими документами чи документами, що встратили чинність, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію".

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що навіть якщо в 2008 році дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, неможливим є покладення повної відповідальності на позивача, оскільки неправдивих відомостей під час звернення за отриманням дозволу на імміграцію позивачем не повідомлялось.

Окрім того, при розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні слід зазначити зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу.

Так, відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Згідно законодавства України, надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Отже, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджено положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку, що спірне рішення Головного управління ДМС у Харківській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №340899 від 28.04.2021 громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправним, та таким, що прийнято не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Крім того, позивачем надано заяву про відшкодувати судових витрат на користь позивача , пов`язаних з правничою допомогою в суді апеляційної інстанції у розмірі 2500,00 грн.

Відповідачем ГУ ДМС України в Харківській області надано заперечення на заяву з питань відшкодування судових витрат, відповідно до якої зазначено, що вартість послуг у розмірі 2500,00 грн. за правничу допомогу у даній справі є завищеною та такою, що не відповідає складності справи і об`єму наданих послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

В той же час, положеннями ч. 1 ст. 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із положеннями ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як визначено приписами ч.3 ст.27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі положеннями ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу вищевикладеного слід дійти висновку, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

При цьому, адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Зазначене передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

На підтверження розміру витрат на професійну правничу допомогу, адвокат Вітер Н.В. надала до суду копію договору про надання правничої допомоги №Д-13/21 від 05.04.2021, додаткову угоду №2 від 05.04.2021 до договору про надання правничої допомоги №Д-13/21 від 05.04.2021, акт №2 виконаних робіт (наданих послуг) від 26.10.2021 до договору про надання правової допомоги №Д-13/21 від 05.04.2021, платіжні доручення від 16.10.2021 на загальну суму 2500,00 грн.

Як вбачається з копії акту виконаних робіт, адвокатом Вітер Н.В., надавалися позивачу послуги щодо складення та подання відзиву на апеляційну скаргу.

Таким чином, враховуючи співмірність витрат позивача на правову допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони та наданою заявою відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 по справі № 520/8742/21 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - відсутній) за рахунок бюджетних асигнувань Голового управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057, ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді С.С. Рєзнікова Л.В. Курило
Повний текст постанови складено 16.11.2021 року