Справа № 420/15064/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов (а.с. 34-41) ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за надмірно відпрацьований час, грошового забезпечення за невикористану та невідшкодовану додаткову відпустку, грошового забезпечення за роботу у вихідні та святкові дні;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 103396,80 грн. за надмірно відпрацьований час в період з квітня по липень 2019 року без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 17437,51 грн. грошового забезпечення за невикористану та невідшкодовану додаткову відпустку, як військовослужбовцю, за 2017 та 2018 роки;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 1868 грн. 30 коп. грошового забезпечення за роботу у вихідні та святкові дні за період 2019 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 48, 20 грн. поштових витрат;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконними діями керівництва військової частини в сумі 50000,00 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він у період з грудня 2018 року по грудень 2019 року проходив службу у Військової частини НОМЕР_1 . Водночас при звільненні позивача зі служби та виключенні зі списків військової частини НОМЕР_1 , відповідач протиправно не нарахував та не виплатив йому грошове забезпечення за надмірно відпрацьований час у період з квітня по липень 2018 року, грошове забезпечення за роботу у вихідні та святкові дні у 2019 році, а також грошове забезпечення за невикористану та невідшкодовану додаткову відпустку за період з 2017 по 2018 роки.

Ухвалою суду від 08.02.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу запропоновано в 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на адміністративний позов.

09.04.2021 року від представника Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Так Військова частина НОМЕР_1 зазначає, що згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

Також відповідач зауважив, що відповідно до ч.ч.17-19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період припинено надання деяких додаткових оплачуваних відпусток та виплата грошової компенсації не передбачена.

За твердженням Військової частини НОМЕР_1 позивач розпочав проходження у неї військової служби лише 05.12.2018 року. При цьому відповідачем при звільненні ОСОБА_1 зі служби було нараховано та виплачено компенсацію додаткової відпуски за 2019 рік. Водночас, у відповідача був відсутній обов`язок щодо виплати позивачу компенсації додаткової відпуски за 2017 та 2018 рік, оскільки таку виплату повинна була здійснити саме Військова частина НОМЕР_2 , з якої позивач звільнився у 2018 році.

Ухвалою суду від 09.04.2021 року подальший розгляд справи було вирішено проводити в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 97-98).

Під час підготовчого провадження позивачем були надані заперечення на відзив відповідача (а.с. 133-136), військовою частиною НОМЕР_1 заперечення (а.с. 139-148), заслухані особисті пояснення позивача та представника відповідача по суті заявлених позовних вимог, а також досліджені надані до суду та додаткові письмові докази.

07.06.2021 року та 28.07.2021 року провадження в адміністративній справі №420/15064/20 було зупинялось на підставі положень ст. 236 КАС України та в подальшому було поновлено відповідно 28.07.2021 року та 28.09.2021 року.

28.09.2021 року ухвалою суду підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

До судового засідання 18.10.2021 року учасники справи не з`явились, надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно із ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене положення Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, наданнями сторонами заяв по суті справи та письмових пояснень, за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив розглядати в подальшому справу в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

27.11.2018 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу.

05.12.2018 року майора ОСОБА_1 , призначеного наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 26.11.2018 року №266 на посаду оперативного чергового відділення поточних бойових дій командного штабу військової частини НОМЕР_1 , який прибув із ІНФОРМАЦІЯ_1 , було зараховано до списків особового складу частини та всі види забезпечення Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 149).

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_3 від 01.03.2017 року, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с. 8).

Наказом командира Військовій частині НОМЕР_1 від 19.12.2019 року №268, майора ОСОБА_1 , оперативного чергового відділення поточних бойових дій військової частини НОМЕР_1 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 150).

Водночас, при звільненні позивачу не було здійснено нарахування та виплати грошового забезпечення за надмірно відпрацьований час у період з квітня по липень 2018 року, грошового забезпечення за роботу у вихідні та святкові дні у 2019 році, а також грошового забезпечення за невикористану та невідшкодовану додаткову відпустку за період з 2017 року по 2018 рік.

З огляду на зазначене 12.12.2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив Військовій частині НОМЕР_1 рапорти (а.с. 11-13), в яких просив:

- здійснити згідно ст. 45 Конституції України та ст. 50 КЗпП України розрахунок та виплату йому грошової компенсації за відпрацьований понаднормові години, а саме: березень 2019 року 11 діб (264 годин); квітень 2019 року 10 діб (240 годин); травень 2019 року 7 діб (168 годин); червень 2019 року 12 діб (288 годин); липень 2019 року 12 діб (288 годин);

- здійснити розрахунок та виплату йому грошової компенсації за не використанні 3 (три) доби додаткових вихідних, за несення служби у вихідні та святкові дні;

- здійснити розрахунок та виплату йому грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за період служби з 2017 по 2019 рік.

Аналогічний рапорт також був поданий позивачем до Військовій частині НОМЕР_1 19.12.2019 року (а.с. 22).

Водночас, як зазначає позивач, Військова частині НОМЕР_1 будь-яких виплат не здійснила, що слугувало підставою для звернення його до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив Військової частини НОМЕР_1 , інші заяви епо суті справи та письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби, здійснює відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами ч.2, ч.4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

За приписами ч.1 ст.19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті.

Розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність і проведення занять з бойової підготовки та створити умови для підтримання порядку, військової дисципліни та виховання військовослужбовців, підвищення їх культурного рівня, всебічного побутового обслуговування, відпочинку і харчування.

Розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир (начальник) у порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу.

Для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурно-освітньої роботи, спортивних заходів та ігор. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Військовослужбовцям строкової військової служби, курсантам (слухачам) вищих військових навчальних закладів при виконанні обов`язків військової служби у зазначені дні час відпочинку встановлюється відповідним командиром (начальником).

Тобто, загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період, визначеної законодавством України, за винятком випадків, передбачених пунктом 5 цієї статті, яка в свою чергу визначає, що військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року №548-XIV затверджений Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут).

Так, згідно абз.2-3 ст.199 цього Статуту, для військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин) встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) військових навчальних закладів, навчальних центрів, військових частин встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. Тривалість робочого тижня встановлюється законом.

Військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу.

Відповідно до ч. 4 ст. 201 Закону України «Про статут Внутрішньої служби Збройних Сил України», заходи, пов`язані із забезпеченням бойової та мобілізаційної готовності військової частини, виконуються за наказом її командира в будь-який час доби з наданням військовослужбовцям не менше ніж 4 годин відпочинку на добу.

Статтею 203 Закону України «Про статут Внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено, що вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Ці дні згідно з планами, а також вільний від занять час відводяться для відпочинку, проведення культурологічної роботи, спортивних заходів та ігор.

Офіцерам, військовослужбовцям військової служби за контрактом, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня.

Відповідно до п.7 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Суд зауважує, що вказаними нормативно-правовими актами передбачено надання дня відпочинку за службу у вихідні, святкові та неробочі дні, але грошової компенсації не передбачено.

Розділом XXXI Порядку №260 визначено складові сум грошового забезпечення, яке виплачується військовослужбовцю у разі його звільнення з військової служби, і вказаними нормами також не передбачено виплату військовослужбовцю компенсації невикористаних днів відпочинку за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що вищенаведеними нормами не передбачено виплату військовослужбовцям грошової компенсації за невикористані вихідні, святкові та неробочі дні, у які той чи інший військовослужбовець виконував обов`язки військової служби.

При цьому, військовослужбовцям, які виконують службові обов`язки у вихідні, святкові та неробочі дні у межах пункту дислокації військової частини, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня, а у випадку виконання ним службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні поза пунктами постійної дислокації військової частини, військовослужбовцю надається відповідний час (інший день) для відпочинку, у тому числі з можливістю виїзду до місця проживання сім`ї.

Щодо посилань позивача на норми Кодексу законів про працю України, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст.1 ст. 1 Кодексу законів про працю України, зазначений Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

При цьому, суд зазначає, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з військовими частинами, а проходять особливий вид публічної служби, перебуваючи на державному забезпеченні. Кодекс законів про працю регулює трудові відносини працівників, а в даному випадку предметом спору є правовідносини щодо проходження військової служби, які регулюються нормами спеціального законодавства та не можуть підмінюватися нормами Кодексу законів про працю України, оскільки позивач був саме військовослужбовцем, а не найманим працівником.

Пленум Верховного суду України у Постанові №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначає, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо) (абз.2 п. 2).

Також, у Листі Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 року №774/13/84-13 «Щодо поширення КЗпП на військовослужбовців» зазначено, що відповідно до Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці - це громадяни України, які проходять військову службу у складі Збройних Сил України та інших військових формувань. При цьому, згідно зі статтею 2 вищезазначеного Закону України, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Стаття 3 Кодексу законів про працю України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Виходячи з наведеного, на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

За таких умов суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за надмірно відпрацьований час та за роботу у вихідні та святкові дні, а також стягнення відповідних сум грошового забезпечення, не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 відносно невиплати йому грошового забезпечення за невикористану додаткову відпустку за 2017 та 2018 роки, суд зауважує наступне.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 05.11.1996 року (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно зі ст. 16-2 Закону України №504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлені пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, зокрема, учасникам бойових дій надається така пільга, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (п. 12 ч. 1).

Згідно з п. 8 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 року №2011- ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі, якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 року (далі - Закон №3543-XII) та «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 року (далі - Закон №1932-XII).

Згідно зі ст.1 Закону №3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону №1932-XII визначено термін «особливий період», як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у ст.1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Проаналізувавши викладене, вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п.19 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 року (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону №504/96-ВР та п.12 ч.1 ст.12 Закону №3551-ХІІ.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18.

Суд зауважує, що позивач розпочав проходження військової служби у Військовій частини НОМЕР_1 лише 05.12.2018 року. При цьому відповідачем при звільненні ОСОБА_1 було нараховано та виплачено компенсацію додаткової відпуски за 2019 рік, чого учасниками справи не заперечується.

Водночас, щодо виплати позивачу додаткової відпуски за 2017 та 2018 роки, суд зауважує, що таку компенсацію позивачу при звільненні його зі служби та виключенні зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, повинна була здійснити саме військова частина НОМЕР_2 .

Про зазначені обставини також свідчить та обставина, що на військову службу у Військовій частини НОМЕР_1 позивача було прийнято на підставі укладання між ним та Міністерством оборони України в особі командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України 27.11.2018 року контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу (а.с. 79-80), а також припису військового комісара Вишгородського РВК від 04.12.2018 року №2/2/3034.

При цьому позивач у 2018 році не був переведений з Військової частина НОМЕР_2 для продовження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 , а розпочав проходження військової служби шляхом укладання нового контракту. За таких умов, у відповідача були відсутні законодавчі підстави для виплати позивачу компенсації додаткової відпуски за 2017 та 2018 рік, яка не була виплачена ОСОБА_1 при попередньому припиненні ним військової служби та звільненні з Військової частини НОМЕР_2 .

Водночас в межах адміністративної справи №420/15064/20 дії Військової частини НОМЕР_2 позивачем не оскаржувались, а за приписами частини 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу та в межах позовних вимог.

За таких умов суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за невикористану додаткову відпустку за 2017 та 2018 рік, та стягнення з відповідача відповідних суд грошового забезпечення також не підлягають задоволенню.

За вищенаведених умов не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 50000 грн., яку позивач обумовлює невиплатою йому військовою частиною НОМЕР_1 зазначених сум грошового забезпечення та поштових витрат у сумі 48,20 грн.

Інші посилання учасників справи, покладенні в обґрунтування правових позицій, не впливають на висновки суду в даній адміністративній справі.

Судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №420/15064/20 не здійснювати.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5-11, 72-77, 90, 192-194, 205, 241, 242, 243, 246, 255, 257, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій, стягнення коштів відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Білостоцький

.