Справа № 620/1958/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1958/19
У Х В А Л А

09 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Чаку Є.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Чернігівській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з відповідача податковий борг на загальну суму 15 228 847,21 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для стягнення податкового боргу відсутні.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2020 року зупинено апеляційне провадження. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2021 року поновлено провадження у справі та здійснено заміну позивача.

У подальшому, до Шостого апеляційного адміністративного суду від Головного управління ДПС у Чернігівській області надійшло клопотання про відмову від позову. Також, відповідачем подано заяву про розподіл витрат, у якій, зокрема, просив стягнути судові витрати на правничу допомогу у розмірі 52 000 грн.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2021 року прийнято відмову від позову Головного управління ДПС у Чернігівській області у справі за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року; визнано нечинним рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року, а провадження у справі № 620/1958/19 закрито; роз`яснено позивачу, що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Проте, наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Вказаною ухвалою також повернуто Головному управлінню ДПС у Чернігівській області з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 9605 грн; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 28 815 грн; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 26 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, 08 липня 2021 року позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2021 року в частині стягнення судового збору та стягнення витрат на правову допомогу.

Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року касаційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області задоволено частково: ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2021 року скасовано в частині вирішення питання сплаченого судового збору та розподілу судових витрат на правничу допомогу, а справу №620/1958/19 у цій частині направлено на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Приймаючи таке рішення суд касаційної інстанції виходив із того, що закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції не зазначив підстав та мотивів, з яких позивач вирішив відмовитись від позову. Наведені обставини, мають правове значення та вплив на вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Верховний Суд вказав, що позивач не зобов`язаний мотивувати своєї відмови від позову, однак суд має право поцікавитися такими мотивами, оскільки від мотивів відмови від позову залежить розподіл судових витрат.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частин першої-третьої статті 189 КАС позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Про прийняття відмови від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. У разі часткової відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі щодо частини позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відмовляючись від позову, позивач лише послався на статті 44, 189 КАС, не вказавши мотивів такої відмови. Водночас, як вказав Верховний Суд у даній справі, обставини щодо підстав відмови від позову мають правове значення та вплив на вирішення питання щодо повернення та розподілу судових витрат.

Так, у касаційній скарзі позивач вказує, що відмовився від позову у зв`язку із відсутністю податкового боргу. Тобто, відмова від позову не пов`язана із його задоволенням відповідачем, а фактично стосується скасування податкових повідомлень-рішень, на підставі яких такий податковий борг був визначений.

Як вказав Верховний Суд у даній справі, що питання повернення судового збору та розподілу судових витрат мають різну правову природу, не є пов`язаними, а підстави та порядок їх застосування регулюються по-різному.

Для вирішення питання розподілу та повернення учасникам справи судових витрат суттєве значення мають мотиви, з яких позивач відмовився від позову: у зв`язку із задоволенням позову відповідачем чи з інших підстав.

Як зазначалося, у справі, що розглядається позивач відмовився від позову з підстав, що не стосуються задоволення позову відповідачем. У такому випадку, питання повернення та розподілу судових витрат регулює частина друга статті 142 та частина перша статті 140 КАС.

Так, відповідно до частини другої статті 142 КАС у разі вирішення справи шляхом примирення, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) п`ятдесяти відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Оскільки апеляційну скаргу у даній справі було подано відповідачем, а за її подання сплачено судовий збір у розмірі 28815 грн, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для повернення йому п`ятдесяти відсотків сплаченого ним при поданні апеляційної скарги судового збору у розмірі 14 407,5 грн (28815 грн * 50%).

Загальні засади розподілу судових витрат визначає статті 139 КАС.

У свою чергу, питання розподілу судових витрат у разі відмови позивача від позову регулює стаття 140 КАС, частиною першою якої передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат.

Відтак, у справі, що розглядається, оскільки відмова від позову не пов`язана із його задоволенням відповідачем, то витрати відповідача стягуються із позивача, який не є звільненим від сплати судових витрат.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Оскільки судом повертається половина сплаченого відповідачем судового збору, то інша частина в порядку розподілу підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Також відповідачем було заявлене клопотання про здійснення розподілу витрат, що понесені ним на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Порядок розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення визначений статтею 252 КАС.

Згідно пункту 3 частини першої статті 252 КАС суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За приписами частини другої статті 252 КАС заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (частина третя статті 252 КАС).

З аналізу вищевказаної норми вбачається, що додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною третьою статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Отже, витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.

Відповідно до статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС).

Склад та обсяг судових витрат визначено у частині третій статті 134 КАС, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС).

У відповідності до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу, відповідачем надано копії договору про надання правової допомоги №03-05/19 від 16.09.2019, додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №03-05/19 від 16.09.2019, рахунку на оплату № 25/1 від 25.05.2021, квитанції № 36910955-1 від 27.05.2021, квитанції № 36910955-2 від 27.05.2021, заключної виписки за період з 27.05.2021 по 27.05.2021.

Наведені документи не фіксують факту надання послуг, при тому, що відповідачем не було надано детального опису робіт (наданих послуг), фактично виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, як цього вимагають наведені вище приписи.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що наявні у матеріалах справи документи фіксують виключно домовленість сторін щодо надання послуг, визначають розмір їх вартості, підтверджують оплату. Будь-яких документів, які б підтверджували факт надання таких послуг матеріали справи не містять.

Відсутність детального опису виконаних адвокатом робіт чи іншого аналогічного документу також не дозволяє суду встановити факт обґрунтованості витрат, пов`язаності цих робіт із наданням правової допомоги у даній справі, а також їх дійсну необхідність.

Відтак, не вирішуючи питання співмірності заявленого відповідачем до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів констатує, що відповідачем не доведено факту надання адвокатом послуг для цілей надання правової допомоги у суді, а відтак, і доказів понесення відповідних витрат.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду у справі №№280/2635/20, 823/2638/18, 757/60277/18-ц, 640/18402/19, оскільки у даному випадку відмова у розподілі витрат на правову допомогу пов`язана саме із відсутністю доказів надання адвокатом відповідних послуг, а не із неоплатою позивачем таких послуг, необгрунтуванням витраченого часу або ж зменшенням витрат судом, тощо.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для здійснення розподілу витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 312, 320, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Повернути фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 14 407 (чотирнадцять тисяч чотириста сім) грн 50 коп.

Стягнути з Головного управління ДПС у Чернігівській області () на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 14 407 (чотирнадцять тисяч чотириста сім) грн 50 коп.

Відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у здійсненні розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддями та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя Є.В. Чаку

Повний текст постанови складений 12.11.2021.