Справа № 620/2570/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2570/20 Суддя (судді) першої інстанції: Непочатих В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Бєлової Л.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Приватного підприємства «Гуматрест», Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року (м. Чернігів, дата складання повного тексту - 29.03.2021) у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства «Гуматрест» до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

Приватне підприємство «Гуматрест» звернулося до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (форма «Р») № 0 від 21.07.2020;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (форма «ПС») № 6 від 15.04.2020;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (форма «Р») № 0 від 15.04.2020;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (форма «ПН») № 0 від 15.04.2020.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновки, викладені в акті перевірки від 20.03.2020 №341/05/36931621 не відповідають дійсності, оскільки надані позивачем при проведенні перевірки первинні документи в повній мірі підтверджують належне виконання ФОП ОСОБА_1 своїх обов`язків з перевезення вантажів та не дають підстав для сумнівів щодо їх реальності. Також вказує, що визначення найвищої відпускної («продажної») ціни контролюючим органом в якості звичайної ціни продукції підприємства є безпідставним, оскільки не ґрунтується на цінах, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів у порівняних економічних (комерційних) умовах, а тому ціни на продукцію ПП «Гуматрест» є звичайними. Вважає безпідставними висновки акту перевірки щодо не реєстрації податкових накладних при постачанні самостійно виготовлених товарів нижче звичайних цін. Стверджує, що придбане у ПП «Окко-Бізнес Контракт» пальне було використано позивачем у господарській діяльності, що підтверджується належними первинними документами.

Відповідач у своєму відзиві просив суд відмовити у задоволенні позову, зазначив, що документальне оформлення операцій з надання послуг перевезення вантажу ФОП ОСОБА_1 на користь ПП «Гуматрест» не мали та не могли мати ніякого юридичного змісту в зв`язку з тим, що згідно з товаросупровідними документами (CMR) перевезення здійснював ФОП ОСОБА_2 , в жодному рядку товаросупровідних документів (CMR) ФОП ОСОБА_1 не значиться як перевізник, а згідно з поданими податковими розрахунками за період з ІІІ квартал 2018 року по І квартал 2019 року за ф. № 1 ДФ ФОП ОСОБА_1 не мав взаємовідносин з ФОП ОСОБА_2 . Вказує, що в ході проведення перевірки досліджено ціни, за якими здійснювалась реалізація готової продукції (чобіт в асортименті) та встановлено, що у однакових порівняних економічних (комерційних) умовах (період реалізації, моделі чобіт, фізичні характеристики) ціни реалізації суттєво відрізняються, що свідчить про реалізацію готової продукції за цінами, що є нижчими за звичайні. Також зазначає, що ПП «Гуматрест» в перевіряємому періоді здійснювало операції з придбання дизельного палива у ПП «Окко-Бізнес Контракт», однак при дослідженні первинних документів було встановлено, що у підприємства відсутні чеки з АЗС, які являються підтвердженням фактичного отримання палива, за відсутності яких та відсутністю палива в залишках товарно-матеріальних цінностей, вказані операції не є господарською діяльністю платника податку. Крім того, ПП «Гуматрест» не склало та не зареєструвало в Єдиному реєстрі податкові накладні, що повинні бути виписані при використанні палива поза межами господарської діяльності та при постачанні самостійно виготовлених товарів нижче звичайних цін. Щодо податкового повідомлення-рішення від 15.04.2020 № 6 зазначає, що жодних доказів, які б спростовували виявлене контролюючим органом порушення позивачем не надано, позовна заява платника податків не містять пояснень з цього приводу.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 15.04.2020 № 0 в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на суму 137 501,25 грн, у тому числі 110 001,00 грн за податковими зобов`язаннями та 27 500,25 грн штрафних санкцій. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 15.04.2020 № 0 в частині застосування штрафу в сумі 55 000,50 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 15.04.2020 № 6. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині залишення без задоволення вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення №0 від 21.07.2020, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в загальній сумі 38 925 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням - 31 140 грн; за штрафними санкціями - 7 785 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0 від 21.07.2020.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не надано правової оцінки взаємовідносин між позивачем та ФОП ОСОБА_1 , а також між ФОП ОСОБА_1 та власником автомобілів ФОП ОСОБА_2 . З наявних в матеріалах справи документів чітко вбачається, що послуги з перевезення вантажів надано саме ФОП ОСОБА_1 .

Також, не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та неповного з`ясування обставин у справі. Апелянт вказує, що в порушення п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України підприємством занижені податкові зобов`язання з ПДВ при реалізації готової продукції за цінами, які не відповідають рівню звичайних.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - скасуванню в частині.

Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує його та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідачем на підставі наказу від 04.02.2020 № 297, направлень від 20.02.2020 № 554, № 555, № 556, № 557, №558 (т. 1 а.с. 104-109) була проведена документальна планова виїзна перевірка Приватного підприємства «Гуматрест» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2017 по 30.09.2019, валютного законодавства за період з 01.01.2017 по 30.09.2019, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.09.2019, за результатами якої складений акт № 341/05/36931621 від 20.03.2020 (т. 1 а.с. 116-161).

Згідно висновків, викладених в акті, під час перевірки було встановлено порушення:

- пункту 5, пункту 7, пункту 8, пункту 12, пункту 21 П(С)БО 15 «Доходи», пункту 4, пункту 5, пункту 6, пункту 7, пункту 11, пункту 18, пункту 19, пункту П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Мінфіну від 31.12.1999 № 318 (зі змінами доповненнями); пункту 44.1, пункту 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 137.4 статті 137 Податково кодексу України, у зв`язку з чим було занижено суму податку на прибуток на загальну суму 330 659 грн, в тому числі за 2017 рік на суму 34 141 грн, за 2018 рік на суму 54 418 грн, за 9 місяців 2019 року на суму 242 100 грн;

- пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, а саме: не подано податкові декларації з податку на прибуток за І квартал 2019 року, за І півріччя 2019 року, 9 місяців 2019 року;

- пункту 188.1 статті 188, пункту 198.5, статті 198, пункту 201.10 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим було занижено суму податку, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 130 338 грн, в тому числі за березень 2017 року на суму 1 513 грн, за жовтень 2017 року на суму 4 531 грн, за листопад 2017 року на суму 1 265 грн, за березень 2018 року на суму 1 866 грн, за квітень 2018 року на суму 1 766 грн, за травень 2018 року на суму 1 833 грн, за квітень 2019 року на суму 57 320 грн, за травень 2019 року на суму 20 399 грн, за вересень 2019 року на суму 39 845 грн;

- пункту 201.1, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, а саме: не зареєстровано податкові накладні.

На підставі викладеного відповідачем було винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 15.04.2020 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на 413 324 грн у тому числі 330 659 грн за податковими зобов`язаннями та 82 665 грн штрафних санкцій (т. 1 а.с. 15);

- від 15.04.2020 № 6, яким до позивача застосовано штрафні санкції по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати в сумі 510 грн (т. 1 а.с. 16);

- від 15.04.2020 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на суму 162 923 грн, у тому числі 130 338 грн за податковими зобов`язаннями та 32 585 грн штрафних санкцій (т. 1 а.с. 17);

- від 15.04.2020 № 0, яким у зв`язку з встановленням відсутності складення та/або реєстрації протягом граничного строку податкових накладних/розрахунків коригування на суму ПДВ 130 338 грн, застосовано штраф в розмірі 50% в сумі 65 169 грн (т. 1 а.с. 18).

На вказані податкові повідомлення-рішення позивачем було подано скаргу до Державної фіскальної служби України, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 24.06.2020 №20049/6/99-00-06-02-01-06, яким скасовано податкове повідомлення-рішення від 15.04.2020 № 0 в частині висновків акта перевірки про заниження скаржником інших доходів за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 на загальну суму 387 000,00 грн, за період з 01.01.2019 по 30.09.2019 на 161 600,00 грн щодо безоплатного використання сайту http://gumatrest.com.ua для розміщення інформації про товар та в рекламно-промоутерських цілях, а в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення та податкові повідомлення рішення від 15.04.2020 № 6, № 0, № 0 залишено без змін (т. 1 а.с. 54-65).

На підставі акту перевірки та рішення про результати розгляду скарги відповідачем було винесено податкове повідомлення-рішення від 21.07.2020 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в загальній сумі 38 925,00 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням - 31 140,00 грн; за штрафними санкціями - 7 785,00 грн (т. 1 а.с. 98).

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем частково спростовано висновки контролюючого органу, однак в іншій частині, контролюючим органом надано належні докази на підтвердження правомірності винесених податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин (підпункт 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 Податкового кодексу України).

Згідно підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (пункт 44.1. статті 44 Податкового кодексу України).

Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з абзацом одинадцятим статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частина друга статті 9 вказаного Закону).

Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до пунктів 4, 6, 7, 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 318 від 31.12.1999, прямі витрати - витрати, що можуть бути віднесені безпосередньо до конкретного об`єкта витрат економічно доцільним шляхом. Витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені. Собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати. Виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві.

Для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (пункт 44.1. статті 44 Податкового кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що перевіркою було встановлено, що між Приватним підприємством «Гуматрест» та ФОП ОСОБА_1 укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні № 21/06 від 21.06.2018 (т. 1 а.с. 19-21). За даними бухгалтерського обліку позивачем сформовано витрати на придбання послуг перевезення вантажу у ФОП ОСОБА_1 на суму 173000,00 грн, в тому числі за 2018 рік на суму 105000,00 грн, за 9 місяців 2019 року на суму 68000,00 грн, що не заперечується позивачем.

На підтвердження виконання перевезень на підставі вказаного договору, позивачем було надано заявки ФОП ОСОБА_1 на перевезення вантажів у міжнародному сполученні (т. 1 а.с. 234, 239, 243, 246; т. 2 а.с. 1).

Згідно наданих товаросупровідних документів (CMR) перевезення здійснював ФОП ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 235, 238, 242, 247; т. 2 а.с. 2).

Позивач вказує, що ФОП ОСОБА_1 здійснював перевезення, але не був власником транспортних засобів, на яких здійснювались такі перевезення. Транспортні засоби були отримані в оренду від ФОП ОСОБА_2 згідно договорів оренди автотранспортних засобів №03/01 від 03.01.2017 та № 05/01 від 05.01.2017 (т. 1 а.с. 22-25). ФОП ОСОБА_2 згідно правил заповнення CMR за значений на правах власника авто та TIR.

Відповідач не погоджується з такою позицією та вказує, що первинні документи складені з порушенням законодавства та не підтверджують надання послуг з перевезення вантажу ФОП ОСОБА_1 .

Так, згідно статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами, зокрема, може бути міжнародна автомобільна накладна (CMR).

Згідно статті 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, до якої України приєдналася згідно Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» від 01.08.2006 № 57-V договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної.

Відповідно частин першої статті 6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів вантажна накладна містить такі дані: a) дата і місце складання вантажної накладної; b) ім`я та адреса відправника; c) ім`я та адреса перевізника; d) місце і дата прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки; e) ім`я та адреса одержувача; f) прийняте позначення характеру вантажу і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів, їх загальновизнане позначення; g) кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування і нумерація місць; h) вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; i) платежі, пов`язані з перевезенням (провізна плата, додаткові платежі, митні збори, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); j) інструкції, необхідні для виконання митних та інших формальностей; к) заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно положень дійсної Конвенції.

Таким чином, міжнародним перевезенням вважається перевезення пасажирів і вантажів з перетином державного кордону. Міжнародне перевезення має підтверджувати єдиний міжнародний перевізний документ, який оформляється на весь маршрут такого перевезення.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання зобов`язань з доставки товарів іноземним контрагентам покупцям ПП «Гуматрест» було укладено з ФОП ОСОБА_1 договір №21/06 від 21.06.2018 про перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні.

Також, ФОП ОСОБА_1 з метою належного виконання своїх зобов`язань по договорам щодо міжнародних перевезень, були укладені з ФОП ОСОБА_2 договори оренди транспортних засобів №03/01 від 03.01.2017 та № 05/01 від 05.01.2017.

За умовами зазначених договорів ФОП ОСОБА_1 отримав у строкове платне володіння та користування автомобілі (сідловий тягач) марки DAF TE 47 XS д.н.з. НОМЕР_1 та DAF TE 96 NCE238 д.н.з. НОМЕР_2 напівпричіп марки KRONE модель SDP д.н.з. НОМЕР_3 та KOGEL модель SN 24 д.н.з. НОМЕР_4 , які допущенні до використання під ТІР і належать ФОП ОСОБА_2 ,який має право/ можливість використовувати Книжку МДП (TIR, TIR Carnet).

Враховуючи те, що перевезення під TIR здійснюється в разі наявності книжки МДП, яка є іменною і видається власнику відповідного ТЗ, який має право вносити відомості до книжки МДП (відповідно до інструкції про заповнення книжки МДП №953 від 20.11.2017), тому сторонами у договорах №03/01 від 03.01.2017 та № 05/01 від 05.01.2017 було передбачено обов`язок саме ФОП ОСОБА_2 нести витрати по забезпеченню в повному обсязі необхідними документами (ТТН, TIR, CMR, страховки, поліси) для використання орендованих транспортних засобів як на території України та і за її межами.

Таким чином, оскільки саме ФОП ОСОБА_2 являється власником транспортних засобів, допущеним до міжнародних перевезень у АсМАП України та має книжку МДП - то саме він відповідно до КДПВ заповнював графи 16-19, 23, 25-29 CMR і саме його дані як власника ТЗ та книги МДП значаться у графі 16.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що висновки податкового органу про те, що оскільки ФОП ОСОБА_1 не значиться як перевізник у наданих на перевірку CMR, взаємовідносини між позивачем та ФОП ОСОБА_1 мають нереальний характер є необґрунтованими та спростовуються наданими позивачем документами та поясненнями, тому податкове повідомлення-рішення від 21.07.2020 № 0, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в загальній сумі 38925 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням - 31140 грн; за штрафними санкціями - 7785 грн є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 15.04.2020 № 0, колегія суддів зазначає наступне.

Вказаним податковим повідомленням-рішенням збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у зв`язку виявленими порушеннями, а саме:

- за здійснення реалізація готової продукції (чобіт в асортименті) за цінами, що є нижчими за звичайні збільшено суму грошового зобов`язання на суму 137 501 грн, у тому числі 110 001 грн за податковими зобов`язаннями та 27 500,25 грн штрафних санкцій;

- за відсутність чеків з АЗС, які являються підтвердженням фактичного отримання палива, за відсутності яких та відсутністю палива в залишках товарно-матеріальних цінностей, операція з придбання дизельного палива не є господарською діяльністю платника податку, збільшено суму грошового зобов`язання на суму 25 421 грн, у тому числі 20 337 грн за податковими зобов`язаннями та 5 084,25 грн штрафних санкцій.

Пунктом 188.1 статті 188 Податкового кодексу України передбачено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення; електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.

Відповідно до підпункту 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Згідно підпункту 14.1.219 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.

При цьому, не є спірною зафіксована в акті перевірки інформація про те, позивач здійснював реалізацію взуття власного виготовлення товарних позицій: чоловічі чоботи високі М 01, чоловічі чоботи високі М 01-С, чоловічі чоботи М 01-2С, чоловічі чоботи високі М 01-2, чоловічі чоботи високі М 02С, чоловічі чоботи високі М 02 в однакових економічних умовах різним цінами.

Податковим органом констатовано відображення податкових зобов`язань з ПДВ при реалізації готової продукції (чобіт в асортименті) за цінами, що є нижчими за звичайні.

Так, в таблицях пункту 1 розділу 3.1.2.1 акту перевірки наведено таблиці, в яких відображено діапазон цін підприємства за перевіряємий період по кожному виду продукції та визначено звичайну ціну, яка відповідає найвищій ціні реалізації позивачем товару або є близькою до такої ціни.

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Разом із тим, відповідачем ні в акті перевірки, ні в під час розгляду справи не заперечувалася реальність господарських операцій позивача з реалізації власної виготовленої продукції.

А ринок товарів (робіт, послуг) це сфера обігу товарів (робіт, послуг), що визначається виходячи з можливості покупця (продавця) без значних додаткових витрат придбати (реалізувати) товар (роботи, послуги) на найближчій для покупця (продавця) території (підпункт 14.1.218 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відтак, визначення ціни за договором є істотною умовою договору купівлі-продажу і ці умови визначаються сторонами угоди.

Тобто, встановлення цін, які не підлягають державному регулюванню, на продукцію або товари належить виключно учасникам договірних відносин.

Звичайною ціною для здійснення розрахунку бази оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг є ціна, визначена зацікавленими сторонами у цивільно-правовому договорі, яка у свою чергу відповідає ринковій ціні (ціні, що склалася на ринку товарів/послуг).

При цьому, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін, якщо не доведено зворотнього, тобто діє встановлена законом презумпція, що звичайна ціна (визначена сторонами в договорі) відповідає рівню ринкових цін.

Норми Податкового кодексу України (не враховуючи норми для окремих (специфічних) видів операцій): визначають, що база оподаткування ПДВ операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, що відповідають ринковим; встановлюють низку обов`язкових умов відповідності ціни поставки (договірної ціни), однією з яких є володіння сторонами достатньою інформацією про ціни, що склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах); передбачають можливість доведення невідповідності рівню ринкових цін договірної ціни.

Відповідно до пункту 13 Указу Президента України «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» №817/98 від 23.07.1998 індикативні або звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку.

Отже, з`ясування рівня звичайних цін має відбуватись відповідно до визначеної процедури, а необхідна інформація - надаватись уповноваженим державним органом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 04.06.2019 у справі № 818/2186/14, від 12.09.2019 у справі № 815/527/14, від 05.01.2021 у справі № 160/6018/19.

Натомість відповідач при здійсненні контрольного заходу не звертався до уповноваженого державного органу із запитом про надання інформації щодо рівня звичайних цін на товари, які реалізував позивач протягом відповідного спірного періоду, та, відповідно, таку інформацію не поклав в основу оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Отже, відповідачем не доведено, що договірна ціна продажу позивачем власної продукції не відповідала рівню звичайних (ринкових) цін, і така невідповідність була встановлена шляхом дотримання суб`єктом владних повноважень процедури та вчинення дій, що визначені законодавством України.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Згідно підпункту «а» пункту 198.1, пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

В силу пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пунктів 200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

З наведених законодавчих положень випливає, що формування платником податку об`єкту оподаткування здійснюється шляхом врахування витрат підприємства за умови підтвердження відповідних сум належним чином оформленими первинними документами, а також використання отриманих за договором товарів/послуг у власній господарській діяльності.

З матеріалів вбачається, що між Приватним підприємством «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» (продавець) та Приватним підприємством «Гуматрест» (покупець) було укладено договори №53ОБКТЛ-0155 купівлі-продажу нафтопродуктів від 29.05.2014, № 53ПТ-10524/19 купівлі-продажу нафтопродуктів від 25.07.2019 відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати покупцеві у власність нафтопродукти, а саме: бензин А-95, А-92, Pulls 95, дизельне паливо, Pulls Diesel, СПБТ, а покупець зобов`язується отримати товар та повністю оплатити вартість (ціну) товару.

Згідно умов вказаних договорів зберігання та видача (передача) товару зі зберігання здійснюється на автозаправних станціях (АЗС). Видача (передача) товарів зі зберігання підтверджується фактом отоварення бланка-дозволу, що підтверджується касовими чеками, чеками POS-терміналів АЗС.

Також, згідно наданих актів прийому-передачі бланків-дозволів передача товару по бланках-дозволах здійснюється на автозаправних станціях (АЗС).

В акті перевірки зауважень до наданих позивачем первинних документів відповідачем не вказано, однак зазначено про ненадання для перевірки чеків з АЗС, які являються підтвердженням фактичного отримання палива, та відсутність нафтопродукту в залишках товарно-матеріальних цінностей, на підставі чого зроблено висновок, що придбане пальне використано не в господарській діяльності підприємства.

При, цьому контролюючий орган зазначає, що згідно Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 №1442, факт купівлі пально-мастильних матеріалів має бути підтверджений розрахунковим документом за установленою формою (чеком), однак позивач наполягає на тому, що такі доводи є безпідставними, враховуючи, що пальне придбавалося оптовими партіями і оплата здійснювалась шляхом безготівкових розрахунків.

Так, особливості порядку продажу нафтопродуктів за готівку та/або у безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, талонів, відомостей на відпуск нафтопродуктів тощо) встановлюються інструкцією, яка затверджується спільним наказом Міненерговугілля, Мінекономрозвитку, Мінінфраструктури.

Відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за №805/15496, відпуск нафтопродуктів через АЗС може здійснюватися за готівку (пункт 10.3.1), за відомостями (за безготівковими розрахунками на підставі договорів між підприємством і споживачем) (пункт 10.3.2), за талонами (пункт 10.3.3), за платіжними картками (пункт 10.3.4).

Згідно пунктів 4.2.5.4-4.2.5.5 вищевказаної Інструкції для дистанційного керування паливороздавальними колонками і оливороздавальними колонками мають використовуватись технічні засоби, що належать до складу спеціалізованих електронних контрольно-касових апаратів, унесених до Державного реєстру електронних контрольно-касових апаратів і комп`ютерних систем України для сфери застосування на АЗС. Зазначені засоби мають відповідати технічним вимогам до спеціалізованих електронних контрольно-касових апаратів для сфери застосування на АЗС та забезпечувати реєстрацію грошових коштів і надання розрахункових документів у єдиному технологічному циклі з відпусканням нафтопродуктів. Місцеве керування паливороздавальними колонками і оливороздавальними колонками має передбачати можливість функціонування з РРО.

Порядок приймання та роздрібної торгівлі бензином, дизельним паливом, скрапленим вуглеводневим газом, гасом, маслами, мастилами (далі - нафтопродукти), розфасованими нафтопродуктами, визначають, а також регламентують вимоги стосовно дотримання прав споживачів щодо належної якості нафтопродуктів, безпеки для життя та здоров`я споживачів, навколишнього природного середовища і рівня торговельного обслуговування Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 № 1442 (далі - Правила).

Пунктом 2 Правил встановлено, що роздрібний продаж нафтопродуктів здійснюється через мережу автозаправних станцій, що призначені для відпуску споживачам нафтопродуктів. Продаж нафтопродуктів (крім бензину, дизельного палива, скрапленого вуглеводневого газу) у дрібній розфасовці здійснюється також через спеціалізовані магазини, що продають товари господарського вжитку.

Згідно пункту 10 Правил розрахунки за продані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, талонів, відомостей на відпуск нафтопродуктів тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з нафтопродуктами споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ за установленою формою на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару. У розрахунковому документі зазначається інформація про форму здійснення розрахунку. Розрахунки за продані нафтопродукти із застосуванням згідно з договорами талонів чи відомостей на відпуск нафтопродуктів здійснюються виключно через установи банків.

Відповідно до пункту 34 Правил заправка автомобілів та інших транспортних засобів населенню провадиться оператором АЗС через паливо-, масло- та газороздавальні колонки.

З вищезазначених норм вбачається, що через мережу АЗС здійснюється саме роздрібний продаж нафтопродуктів, оскільки відпуск пального відбувається через паливо-, масло- та газороздавальні колонки кінцевому споживачу.

Порядок здійснення розрахункових операцій, зокрема, у сфері торгівлі, визначений нормами Закону України «Про застосування розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (з наступними змінами і доповненнями), дія якого поширюється на суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 цього Закону суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані:

1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;

2) видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції.

Для реєстрації розрахункових операцій на АЗС в Державному реєстрі реєстраторів розрахункових операцій зареєстровані спеціалізовані електронні контрольно-касові апарати, які забезпечують реєстрацію грошових коштів і надання розрахункових документів у єдиному технологічному циклі з відпусканням нафтопродуктів. Відпуск нафтопродуктів операторами АЗС через паливо-, масло- та газороздавальні колонки без проведення реєстрації операції з відпуску технічно виключається.

Щодо поняття некомерційного використання, то суд першої інстанції вірно вказав, що у значенні в якому його вжито у Податковому кодексі України, нормативно-правових актах, що регулюють порядок реалізації нафтопродуктів у роздріб, слід розуміти, що таким використанням є таке, яке виключає його подальшу реалізацію кінцевим споживачам незалежно від форми розрахунків.

Оскільки через мережу АЗС здійснюється реалізація нафтопродуктів у роздріб кінцевому споживачу з метою некомерційного використання, то контролюючий орган у межах спірних правовідносин не мав обов`язку встановлення факту використання позивачем придбаних нафтопродуктів з тією чи іншою метою.

Таким чином, факт відпуску нафтопродуктів через АЗС має бути підтверджений відповідним розрахунковим документом, натомість такі документи позивачем не надано.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 27.03.2018 у справі № 813/4238/15, від 17.04.2018 у справі № 820/9931/15, від 12.11.2019 у справі № 620/4196/18, від 03.04.2020 у справі № 803/3733/15, від 14.01.2021 у справі № 821/1535/17.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення від 15.04.2020 № 0, в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на суму 137501,25 грн, у тому числі 110001,00 грн за податковими зобов`язаннями та 27500,25 грн штрафних санкцій за здійснення реалізація готової продукції (чобіт в асортименті) за цінами, що є нижчими за звичайні є протиправним та підлягає скасуванню в зазначеній частині.

Натомість за відсутність чеків з АЗС, які являються підтвердженням фактичного отримання палива, за відсутності яких та відсутністю палива в залишках товарно-матеріальних цінностей, операція з придбання дизельного палива не є господарською діяльністю платника податку, податковим органом правомірно збільшено суму грошового зобов`язання на суму 25421,00 грн, у тому числі 20337,00 грн за податковими зобов`язаннями та 5084,25 грн штрафних санкцій.

Згідно пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 201.1. статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Абзацом 1 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Таким чином, встановлення протиправності висновків податкового органу щодо збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість за здійснення реалізація готової продукції (чобіт в асортименті) за цінами, що є нижчими за звичайні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для складення податкової накладної на постачання самостійно виготовлених товарів нижче звичайних цін, та як наслідок необхідність визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 15.04.2020 № 0 в частині застосування штрафу сумі 55000,50 грн.

Згідно пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Так, контролюючим органом в пункті 3.2.1 акту перевірки встановлено порушення Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, а саме в податковий розрахунок за формою № 1ДФ за ІІ квартал 2019 не включено дохід фізичної особи-підприємця за ознакою « 157».

Інша інформація в акті перевірки не наводиться, при цьому відповідач зазначає, що в податковому розрахунку за ІІ квартал 2019 не було включено нарахований та включений дохід в сумі 1650,00 грн за ознакою доходу « 157» ФОП ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ).

Разом з тим, позивач надав Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за ІІІ квартал 2019 року, в якому за ознакою доходу « 157» за РНОКПП НОМЕР_5 відображено дохід в розмірі 6680,00 грн (т. 1 а.с. 191-193).

Також позивач надав акти виконаних робіт № РН-0000093 від 16.07.2019, № РН-0000082 від 01.07.2019, оборотно-сальдову відомість по рахунку 3772 (т. 1 а.с. 189, 190).

Таким чином, контролюючий орган, зазначаючи в акті перевірки про виявлене порушення, не вказує про фактичні обставини такого порушення а також не надає допустимі докази в підтвердження цієї інформації. Головне управлінням ДПС у Чернігівській області не надало жодного доказу, який би досліджувався в ході проведення перевірки та на підставі якого було встановлено, що в податковому розрахунку за ІІ квартал 2019 не було включено нарахований та включений дохід за ознакою доходу « 157».

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вказаних висновків податкового органу, а тому податкове повідомлення-рішення від 15.04.2020 № 6 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Гуматрест» - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення №0 від 21.07.2020, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в загальній сумі 38925,00 грн, в тому числі за податковим зобов`язанням - 31140,00 грн; за штрафними санкціями - 7785,00 грн та ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0 від 21.07.2020.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернігівській області (14000, м. Чернігів, вул. Реміснича, 11, ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги на користь Приватного підприємства «Гуматрест» (14014, м. Чернігів, вул. Івана Мазепи, 62-а, прим.3, ) у розмірі 3153,00 грн (три тисячі сто п`ятдесят три гривні).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 15.11.2021.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова