Справа № 580/5212/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/5212/21 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просила:

- визнати протиправним і скасувати рішення від 01.06.2021 №2300-0306-8/31419 про припинення виплати пенсії з 01.06.2021.

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 20916,65 грн невиплаченої в період з 02.12.2020 до 30.04.2021 пенсії за вислугу років.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно відмовлено у поновленні виплати пенсії.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо припинення виплати призначеної ОСОБА_1 пенсії.

Визнано протиправним і скасовано його розпорядження від 31.05.2021 №25 щодо припинення такої виплати.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 20916,65 грн (двадцять тисяч дев`ятсот шістнадцять гривень шістдесят п`ять копійок) невиплаченої в період з 02.12.2020 до 30.04.2021 пенсії за вислугу років.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач у період з 29.07.1997 по 01.12.2020 працювала на посадах лікаря-фтизіатра консультативно-діагностичного відділення в КНВ «Монастирищенська центральна района лікарня» Монастирищенської районної ради, яка не є інфекційним закладом, тому за вказаний період стаж підлягає зарахуванню до загального стажу в одинарному розмірі.

Враховуючи, що під час вирішення справи у межах справи №580/158/21 не вирішувалось питання щодо призначення пенсії за вислугу років, тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що відповідач, який припинив виплату пенсії взагалі не вказав нормативно-правового обгрунтування його прийняття, в тому числі на підставі якого закону він приймав таке рішення, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 у справі №580/158/21, яке набрало законної сили 23.03.2021 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним та зобов`язання вчинити дії, позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним і скасувано рішення відповідача від 04.12.2020 №25 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугою років. Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача від 02.12.2020 про призначення їй пенсії за вислугу років.

На виконання рішення суду відповідач повторно розглянув заяву позивача та призначив з 02.12.2020 пенсію за вислугу років.

Так, позивачу з 02.12.2020 за рішенням суду призначена пенсія за вислугу років в розмірі 4013,02 грн щомісячно, про що прийняте відповідне рішення від 07.04.2021 №25.

У подальшому, 07.04.2021 відповідач провів її перерахунок, внаслідок якого розмір щомісячної пенсії становить 4023,49 грн, а 16.04.2021 - повторно перерахував її пенсію, внаслідок чого щомісячний розмір становить 4952,48 грн.

Однак, 31.05.2021 відповідач прийняв розпорядження №25, яким припинив позивачу виплату пенсії згідно з рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 №580/158/21, із 01.06.2021.

Листами від 01.06.2021 та від 04.06.2021 відповідач повідомив позивачу, що повторно переглянув рішення про призначення пенсії та припинив їй виплату пенсії з 01.06.2021.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача та рішення про припинення виплати пенсії позивачу є протиправними, а відповідне розпорядження підлягає скасуванню, а нарахована пенсія за період з 02.12.2020 до 30.04.2021 - стягненню в сумі 20916,65 грн.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 7 Закону №1058-IV загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналізуючи зазначені норми права, суд приходить до висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

При цьому, порядок припинення виплат пенсій було передбачено пунктом 2 частини першої статті 49 та статтею статті 51 Закону № 1058-IV, в редакції, діючій до 07.10.2009.

У відповідності до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення п. 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 (справа №243/6391/17) дійшов висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, порядок звернення за призначенням (перерахунком), поновленням пенсії визначено статтею 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою, зокрема, передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1).

У відповідності до п. 2.8 Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для припинення виплати пенсії слугував той факт, що пенсійний орган повторно переглянув рішення про призначення пенсії на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18.02.2021 у справі №580/158/21 та припинив їй виплату пенсії з 01.06.2021.

Однак, Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави для припинення або призупинення виплати пенсії.

При цьому, в матеріалах справи відсутнє рішення відповідача щодо припинення виплати пенсії з підстав, передбачених частиною першою ст. 49 Закону №1058-IV, що розцінюється судом як втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном, яке, в свою чергу, є об`єктом захисту згідно вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (п. 61). Також у рішенні від 13.12.2001 у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109).

Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці характеризує якість закону як правове положення, що може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи (справа «Ґавенда проти Польщі» від 14.03.2002).

Чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні. Якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права.

Приходячи до такого висновку, суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розпорядження відповідача від 31.05.2021 №25 щодо припинення позивачу виплати пенсії з 01.06.2021 є протиправним та підлягає скасуванню.

Як наслідок, слід стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області 20916,65 грн невиплаченої в період з 02.12.2020 до 30.04.2021 пенсії за вислугу років.

Посилання апелянта на недостатність стажу у позивача для призначення пенсії за вислугу років колегія суддів оцінює критично, оскільки спірне рішення про припинення виплати пенсії не містило належного обґрунтування щодо невиплати позивачу пенсії.

До того ж, питання щодо наявності або відсутності у ОСОБА_1 було предметом розгляду у межах справи №580/158/21, під час вирішення якої суд дійшов до висновку про те, що записи трудової книжки позивача підтверджують наявність у неї стажу роботи за спірний період у Монастирищенській ЦРЛ - закладі охорони зборов`я для врахування його при обчисленні і призначенні пенсії за вислугою років.

Згідно частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук