Справа № 640/21690/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

10 листопада 2021 року справа №640/21690/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доМіністерства охорони здоров`я України (далі по тексту - відповідач, МОЗ)
про1) визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання публічної інформації на запит; 2) зобов`язання відповідача надати позивачу повну інформацію згідно інформаційного запиту позивачу; 3) стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1 500,00 грн. 4) притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з підстав протиправної, на його думку, бездіяльності відповідача щодо неналежного розгляду його запиту про надання публічної інформації.

Ухвалою від 19 жовтня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №640/21690/20 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що запит на інформацію позивача розглянуто та надано відповідь в порядку та строк, встановлений законом, а запитувана позивачем інформація відсутня в МОЗ та не є публічною інформацією, оскільки заздалегідь не зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях.

У відповіді на відзив позивач повторно наголосив на протиправності оскаржуваного рішення та зазначив, що аргументи відповідача є необґрунтованими.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_1 звернувся до МОЗ України із запитом про доступ до публічної інформації від 02 липня 2020 року, у якому просив на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати йому таку інформацію:

1) яким чином надається медична допомога хворому з діагнозом: гетеропічна осифікація;

2) яким чином надається медична допомога хворому з діагнозом: гетеропічна осифікація внаслідок чого утворилися анкілози суглобів через що хворий не може задовольняти свої потреби;

3) які медичні установи проводять операції з видалення (резекції) гетеропічних осифікатів;

4) скільки було вдало проведених операцій з видалення (резекції) гетеропічних осифікатів;

5) чи можливе надання медичної допомоги в вигляді видалення (резекції) гетеропічних осифікатів в закладах охорони здоров`я України;

6) чому відсутні нормативні акти щодо лікування гетеропічних осифікатів.

Позивач зазначає, що у зв`язку з неотриманням відповіді на вказаний запит, звернувся зі скаргою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, у якій просив зобов`язати МОЗ надати відповідь на запит на інформацію та притягнути винних осіб до дисциплінарної відповідальності.

У відповідь на скаргу, від Секретаріату Верховної Ради України з прав людини надійшов лист від 28 серпня 2020 року №24319.4/Р-12784.3/20/30.1, у якому повідомляється, що з метою з`ясування наведених у скарзі обставин до МОЗ направлено відповідний лист, за результатами аналізу отриманої інформації прийматиметься рішення щодо подальших заходів реагування.

Листом від 03 вересня 2020 року №25-05/17/2601/ЗПІ-20/3017 МОЗ, зокрема, повідомило, що не володіє інформацією, запитуваною у питаннях 3, 4, 5, 6, так як така інформація не передбачена статистичними даними.

Позивач, не погодившись з такою бездіяльністю відповідача щодо неналежного розгляду його запиту, звернувся до суду із цим позовом.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи з меж позовних вимог, звертає увагу на таке.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинена вона: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Частиною другою статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (частина перша статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Частинами першою та другою статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації», зокрема, передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені, зокрема, до суду.

Запитувач має право оскаржити, у тому числі, ненадання відповіді на запит на інформацію, надання недостовірної або неповної інформації.

Пунктом 1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267 (далі по тексту - Положення) передбачено, що Міністерство охорони здоров`я України (МОЗ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Основними завданнями МОЗ є забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері охорони здоров`я (пункт 3 Положення).

Пунктом 4 Положення визначено, що МОЗ відповідно до покладених на нього завдань, у сфері охорони здоров`я, зокрема, затверджує порядок надання медичної допомоги лікарями та іншими медичними працівниками і порядок направлення пацієнтів до закладу охорони здоров`я, що надає медичну допомогу відповідного виду; здійснює: ліцензування господарської діяльності з медичної практики; акредитацію закладів охорони здоров`я у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України; організацію екстреної медичної допомоги, медичної допомоги на первинному, вторинному (спеціалізованому) та третинному (високоспеціалізованому) рівні, паліативної медичної допомоги та медичної реабілітації, організацію надання медичної допомоги за спеціальностями, у тому числі із застосуванням телемедицини; контроль і нагляд за додержанням законодавства про охорону здоров`я.

Виходячи зі змісту наведених положень законодавства, суд приходить до висновку, що саме МОЗ має володіти інформацією стосовно того, які медичні установи проводять операції відповідного виду, у цьому випадку, з видалення (резекції) гетеропічних осифікатів та чи можливе надання медичної допомоги у вигляді видалення (резекції) гетеропічних осифікатів в закладах охорони здоров`я України.

Зі змісту відповіді, наданої за результатами розгляду запиту вбачається, що фактично відповідач відмовив позивачу у задоволенні його запиту, оскільки не надав відповіді на більшу частину запитуваної інформації.

Частиною першою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Досліджуючи питання наявності підстав для відмови у наданні запитуваної інформації, суд звертає увагу на таке.

Відповідач у відповіді на запит вказав, що не володіє запитуваною інформацією, так як вона не передбачена статистичними формами.

Суд зазначає, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» не містить визначення поняттю «статистичні форми», а також переліку інформації, яка в них міститься.

Також, відповідач не зазначив, що запитувана інформація належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Крім того, відсутні посилання на недотримання позивачем вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач не довів належним чином наявність підстав для відмови у задоволенні запиту позивача, визначених статтею 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд звертає увагу, що за статусом та характером діяльності відповідачу має бути відомо, хто володіє запитуваною інформацією, однак відповідач не направив цей запит належному розпоряднику.

Посилання відповідача на те, що запитувана інформація не зафіксована будь-якими засобами на будь-яких носіях, як на підставу для відмови у задоволенні запиту, суд не приймає до уваги з огляду на таке.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що цей Закон не поширюється, зокрема, на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Отже, отримавши запит на інформацію, поданий згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації», який за своїм змістом є зверненням у розумінні Закону України «Про звернення громадян», розпорядник інформації повинен відмовити у задоволенні такого запиту через невідповідність його предмета вимогам закону (пункт 2 частини п`ятої статті 19, пункту 4 частини першої статті 22 Закону України Законом України «Про доступ до публічної інформації»), та, з урахуванням принципів добросовісності і розсудливості, розглянути запит за Законом України «Про звернення громадян».

У разі, якщо запит на інформацію, який подано згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації», за своїм змістом поєднує предмет регулювання Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», то такий «запит-звернення» повинен розглядатися у відповідних частинах у строк та порядок, передбачені відповідними законами.

Таким чином, у разі, якщо частина запитуваної позивачем інформації за своїм змістом не підлягає розгляду в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», то такий запит у цій частині має бути розглянутий у порядку Закону України «Про звернення громадян», однак, усупереч вимогам добросовісності і розсудливості, які в силу статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є одними з критеріїв оцінки в порядку судового контролю адміністративним судом, МОЗ не роз`яснило позивачу можливості розгляду його звернення відповідно до Закону України «Про звернення громадян», відповідно, не розглянуло його запит згідно з нормами цього Закону.

Правовий висновок аналогічного змісту міститься в постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №813/3059/16.

З наведеного вбачається, що відповідач не надав повної інформації на запит позивача, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання МОЗ надати відповідь на запит про доступ до публічної інформації ОСОБА_1 у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Разом з тим, доводи позивача про порушення відповідачем строку розгляду звернення нормативно та документально не підтверджуються, з огляду на таке.

Порядок прийому, реєстрації та розгляду запитів на публічну інформацію відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» в Міністерстві охорони здоров`я України, контролю за наданням відповідей на запити визначає Інструкція з діловодства за запитами на публічну інформацію у Міністерстві охорони здоров`я України, затверджена наказом МОЗ від 06 травня 2014 року №299, якою передбачено, що запит на публічну інформацію подається, зокрема, фізичною особою в усній чи письмовій формі під час особистого прийому або шляхом надсилання, у тому числі, електронною поштою на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1

Оскільки позивач направив запит на іншу електронну адресу ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), а також враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б дали змогу встановити дату направлення/отримання запиту МОЗ, суд вважає, що строк розгляду запиту не порушено.

Слід зазначити, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна форма поведінки цього органу чи посадової особи, однак враховуючи, що відповідач фактично надав відповідь позивачу, суд вважає, що у цьому випадку мають місце протиправні дії щодо неналежного розгляду запиту про надання публічної інформації.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач зазначив, що ненадання МОЗ інформації на його запит позбавило права звернутись до медичних установ за медичною допомогою, що призвело до фізичних і душевних страждань.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження та розчарування, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, а також ймовірність того, що такі порушення привели до вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Суд вважає, що встановлення судом протиправних дій щодо неналежного розгляду запиту позивача, а також враховуючи, що запит пов`язаний з отриманням медичної допомоги, вже є достатнім доказом того, що позивачу завдано моральної шкоди.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 1 500,00 грн., тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Позовна вимога про притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності задоволенню не підлягає, оскільки притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання посадових обов`язків відноситься до виключних повноважень відповідача.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності своєї бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач не довів правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 112,80 грн., оскільки такі витрати документально не підтверджуються.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Міністерства охорони здоров`я України щодо неналежного розгляду запиту ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації.

3. Зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України надати відповідь на запит про доступ до публічної інформації від 02 липня 2020 року ОСОБА_1 у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

5. Стягнути з Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень нуль копійок).

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Міністерство охорони здоров`я України (01601, м. Київ, вул. Грушевського, 7; ідентифікаційний код 00012925).

Суддя В.А. Кузьменко