Справа № 520/9113/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 р. Справа № 520/9113/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 (головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В.) по справі № 520/9113/21

за позовом ОСОБА_1

до Наталинської сільської ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Андрєєв М.А., звернулася до суду з адміністративним позовом в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Наталинської сільської ради, яка полягає у ненаданні дозволу на розробку проекту землеустрою за результатами розгляду клопотання ОСОБА_2 від 16.04.2021, поданого в інтересах ОСОБА_1 ;

-зобов`язати Наталинську сільську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 16.04.2021, подане в інтересах ОСОБА_1 , та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою;

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 по справі №520/9113/21 та ухвалити нове , яким задовольнити позов.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що рішення сільською радою, за наслідками розгляду заяви позивача не прийнято, позивачем оскаржується саме бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а не бездіяльність відповідача стосовно не розгляду клопотання. Вважав, що обставини, зазначені відповідачем у рішенні, не передбачені статтею 118 ЗК України, як підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Вважав, що повноваження відповідача щодо надання дозволу , в даному випадку, не є дискреційними, та суд має зобов`язати відповідача надати такий дозвіл.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311, ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження, за наявними у справі доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 16.04.2021 ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Наталинської сільської ради Красноградського району Харківської області з заявою (клопотанням), в якому просив надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовно розміром 2 га, кадастровий номер :00:001:0055, яка розташована на території Харківської області. (а.с. 10).

До клопотання було долучено: копія паспорту ОСОБА_2 в формі ID-картки, копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , графічні матеріали на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки; погодження на подання заяви в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 її матері ОСОБА_3

21.05.2021 року листом №02-25/2249, Наталинська сільська рада повідомила позивача, що на засіданні ІХ сесії VIII скликання Наталинської сільської ради від 20.05.2021 року, розглядалися питання про надання дозволів, зокрема, і ОСОБА_2 , на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для оформлення права власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташованих за межами населених пунктів Наталинської сільської ради Красноградського району Харківської області. За результатами голосування рішення не прийнято. (а.с. 9)

У відповідь на інформаційний запит ОСОБА_2 від 21.05.21р. №02-16/34, 24.05.21р. відповідачем надана копія витягу з протоколу засідання ІХ сесії VIII скликання Наталинської сільської ради від 20.05.2021 року, з якого вбачаєтьсґя, що питання порушене у заяві ОСОБА_2 від 16.04.21р. було винесено 20.05.2021 на розгляд ІХ сесії VIII скликання Наталинської сільської ради, однак, в ході відкритого поіменного голосування депутатів не було прийнято рішення за заявою позивача (а.с.12).

Відтак, підставою відмови у наданні такого дозволу стали результати голосування, оскільки із 16 присутніх на засіданні депутатів - 16 проголосували "проти", отже, відповідно, рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 16.04.21р., не прийнято. (а.с. 11).

Не погоджуючись з правомірністю зазначеної відмови, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності дій відповідача щодо розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, та відсутності підстав для визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача.

Також, суд першої інстанції зазначив про відсутність у суду підстав для надання дозволу на розробку проекту землеустрою, з врахуванням виключної компетенції відповідача стосовно вирішення даного питання.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України (далі за текстом - ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частин першої-третьої статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. в ч. 3 ст. 116 ЗК України).

Статтею 121 ЗК України встановлені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га.

З огляду на це, позивач, який є громадянином України, має право на набуття права власності на земельну ділянку для особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує.

У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України така процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у ст. 118 ЗК України.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У ч. 7 ст. 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У цій же частині статті 118 ЗК України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту.

Водночас, у ч. 7 ст. 118 ЗК України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа. Проте, зазначене питання має важливе значення для обрання ефективного способу захисту прав особи в суді.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17.

Відповідно до приписів статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР) питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.

Таким чином, вирішення питання про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності відноситься до повноважень Наталинської сільської ради.

Нормами статті 46 Закону № 280/97-ВР визначено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Частинами першою і другою статті 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Судом встановлено , що позивач, як законний представник (батько) неповнолітньої ОСОБА_1 звернувся до сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Розгляд заяви про надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для оформлення права власності, відбувався на сесії сільської ради, за результатами голосування з 16 присутніх голосували "за"-0, "проти"-16, "утрималися"- 0, Рішення не прийнято, що підтверджується протоколом засідання ІХ сесії Наталинської сільської ради VIII скликання від 20.05.21р.

Листом №02-25/2249 від 21.05.21р. позивача повідомлено про розгляд сільською радою на засіданні ІХ сесії Наталинської сільської ради VIII скликання від 20.05.21р., питання про надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для оформлення права власності, однак, за результатами голосування рішення не прийнято.

Отже, колегія суддів зазначає, що Наталинською сільською радою 20.05.21р. не прийнято рішення ані про затвердження проекту землеустрою, ані про відмову в його затвердженні.

Колегія суддів зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення Наталинської сільської ради про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом. Отже, має місце протиправна бездіяльність.

Проте суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо правомірності дій відповідача, відсутності бездіяльності щодо прийняття рішення, що призвело до невірного вирішення справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

З урахуванням тієї обставини, що протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені у ч. 6 ст. 118 ЗК України, у визначений законом строк, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Наталинської сільської ради розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 16.04.2021 про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земельної ділянки за кадастровим номером :00:001:0055, яка розташована на території Наталинської сільської ради.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч вимог даної статті, відповідач не довів та не обґрунтував суду неможливість прийняття рішення за наслідками розгляду заяви позивача.

Отже, доводи апеляційної скарги спросовують висновки суду першої інстанції у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Наталинської сільської ради, яка полягає у не прийнятті рішення за клопотанням ОСОБА_2 від 16.04.2021, поданого в інтересах ОСОБА_1 ; про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 16.04.2021, подане в інтересах ОСОБА_1 , підлягають задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги про невірне вирішення позовних вимог в частини зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту із землеустрою, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Аналіз вищенаведених норм права свідчить про те, що прийняття радою, як органом місцевого самоврядування, актів у формі рішень про надання або відмову в наданні дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки є дискреційними повноваженнями відповідної ради.

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, визначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Частиною другою ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05). Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Згідно з пунктом 4 ч. 2 ст. 245 КАС України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому в разі, коли законом встановлено повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У разі ж коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати під час вчинення дії (прийняття рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Приписи абзацу другого ч. 4 ст. 245 КАС України встановлюють, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Колегія суддів зазначає, що вирішення питань про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування та приймається колегіально депутатами відповідної ради шляхом голосування, а тому суд не може втручатися в дискреційні повноваження Наталинської сільської ради Красноградського району Харківської області та підміняти колегіальний орган шляхом прийняття замість останнього рішення за процедурою відмінною від тієї, що визначена Законом України «Про місцеве самоврядування».

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про виключну компентенцію суб`єкта владних повноважень щодо надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За вказаних обставин, проаналізувавши всі наведені вище докази, колегія суддів приходить до висновку про часткове скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.3, 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 980 грн. відповідно до квитанції №23971 від 25.05.2021, за подання апеляційної скарги - 1362,00 грн. відповідно до квитанції про сплату №34784 від 08.07.2021 р.

Враховуючи, що за наслідками судового розгляду позов задоволено частково, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1 171,00 грн. (490,00 грн + 681,00 грн).

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 по справі № 520/9113/21 - скасувати в частині відмови в задоволені позову про визнання протиправною бездіяльності Наталинської сільської ради, яка полягає у ненаданні дозволу на розробку проекту землеустрою за результатами розгляду клопотання ОСОБА_2 від 16.04.2021, поданого в інтересах ОСОБА_4 та зобов`язання повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 16.04.2021.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Наталинської сільської ради, яка полягає у неприйнятті рішення, передбаченого частиною 6 статті 118 ЗК України за заявою Андрєєва Микити Андрійовича, в інтересах ОСОБА_4 від 16.04.21р.

Зобов`язати Наталинську сільську раду розглянути по суті заяву ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_4 , від 16.04.2021 про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земельної ділянки за кадастровим номером :00:001:0055, яка розташована на території Наталинської сільської ради та прийняти рішення.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_4 за рахунок бюджетних асигнувань Наталинської сільської ради судові витрати на сплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 1 171, 00 грн ( одна тисяча сто сімдесят одна гривня).

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 по справі № 520/9113/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Л.В. Любчич