Справа № 160/4911/21
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2021-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 160/4911/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп»

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року (головуючий суддя Букіна Л.Є.) в адміністративній справі

за позовом Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп»

про застосування арешту рахунків платника податків, -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (далі Позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» (далі Відповідач), в якому просило застосувати арешт коштів Відповідача на розрахункових рахунках.

В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що Відповідач допускає систематичне ухилення від допуску до перевірки, що створює перешкоду для здійснення Позивачем владних управлінських функцій щодо проведення податкового контролю платників податків.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року адміністративний позов задоволено (а.с. 86-87).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Відповідач, із посиланням на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі №160/4846/21 у задоволенні заяви про підтвердження адміністративного арешту майна платника податків було відмовлено. Відповідач вказує, що контролюючим органом було реалізовано владу управлінську компетенцію щодо прийняття та реалізації рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків шляхом звернення до суду з відповідною заявою, яка була розглянута судом в межах адміністративного справи №160/4846/21. Також Відповідач зазначає, що накладення арешту на кошти, що знаходяться в банку платника податків з підстав недопуску до проведення виїзної перевірки не є передбаченою правовою підставою, визначено положеннями податкового законодавства для накладення арешту на кошти, які перебувають на рахунках Товариства, відкрити в банківських установах. Крім того, Відповідач вказує, що на момент проведення документальної планової перевірки Відповідача було встановлено мораторій на проведення відповідної перевірки.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у справі №160/8575/21 позовну заяву Головного управління ДПС у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» про підтвердження умовного адміністративного арешту майна платника податків задоволено та дане судове рішення не оскаржувалось. Крім того, на думку Позивача, оскільки у контролюючого органу були наявні законні підстави для проведення документальної виїзної перевірки підприємства, призначеної наказом від 26.02.2019 №1474, що підтверджено судовим рішенням у справі №160/749/19, яке набрало законної сили, тому відмова платника податків від проведення такої перевірки є підставою для застосування адміністративного арешту коштів, які перебувають на рахунках Відповідача.

27 жовтня 2021 року у судовому засіданні представник Відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, в той-же час, представник Позивача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував.

09 листопада 2021 року на адресу суду апеляційної інстанції за вх.№84074/21 від представника Відповідача надійшло письмове клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 10 листопада 2021 року. Вказане клопотання мотивоване тим, що відбулось ускладнення епідеміологічної ситуації та встановлення в Дніпропетровській області червоного рівня епідемічної небезпеки поширення COVID-1, при цьому представник ТОВ «Ферст Груп» Тиховліс В.Р. не пройшов повний курс вакцинації.

Колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила відмовити в задоволенні клопотання представника Відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату, з огляду на те, що явка сторін в судове засідання суду апеляційної інстанції не визнавалась обов`язковою, а наявних у матеріалах справи доказів та пояснень, наданих сторонами у судовому засіданні 27 жовтня 2021 року, достатньо для прийняття рішення у справі. Крім того, суд апеляційної інстанції при розгляді даної справи має дотримуватись строків, передбачених ч. 1 ст. 309 КАС України.

Учасники справи, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання 10 листопада 2021 року своїх представників не направили, про причини їх неявки суд не сповістили.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши пояснення учасників справи, наданих у судовому засіданні 27 жовтня 2021 року, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено, що рішеннями Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 року у справі № 160/909/19 та від 25.11.2019 року у справі №160/9236/19, які набрали законної сили, у задоволенні позовів Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» було відмовлено.

Зі змісту вказаних рішень вбачається, що предметом оскарження були відповідні накази Позивача про проведення планової документальної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп», при цьому, що останнім обидва рази у допуску до перевірки було відмовлено.

У подальшому, Позивачем втретє прийнято наказ від 16.03.2021 року № 266-п про проведення планової документальної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп».

Між тим, Відповідачем відмовлено у допуску до перевірки, про що складено відповідний акт від 29.03.2021 № 13363/6/04-36-07-03.

У зв`язку з не допуском до перевірки ГУ ДПС у Дніпропетровській області прийнято рішення від 29.03.2021 про застосування адміністративного арешту майна Відповідача та подано до суду відповідне подання.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2021 у справі №160/4846/21 скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.04.2021 року у справі № 160/4846/21 та закрито провадження у справі за наявності спору про право.

Після цього контролюючий орган звернувся до суду із позовом у даній справі.

Статтею 20 Податкового кодексу України визначено право контролюючих органів проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків.

За приписами статті 94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Арешт майна може бути застосовано, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.

Арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Звільнення коштів з-під арешту банк або інша фінансова установа здійснює за рішенням суду.

Адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що закон розрізняє два види арешту арешт майна та арешт коштів на рахунку платника податків.

Підстави для застосування таких видів арешту є універсальними та застосовуються з однакових підстав. Застосування таких видів арешту відрізняється виключно за процедурою за рішенням керівника податкового органу (щодо майна, відмінного від коштів), або за рішенням суду (арешт коштів).

Таким чином арешт на кошти платника податків накладається за наявності підстав, визначених пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, зокрема, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

При цьому арешт коштів на рахунках платника можливий як з підстав, передбачених підпунктом 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, так і з підстав, передбачених пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України. Вказані норми права не суперечать одна одній, а регулюють різні правовідносини.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 15.05.2020 в адміністративній справі № 813/890/18, від 24.04. 2020 в адміністративній справі № 821/1158/15-а, від 12.11.2019 в адміністративній справі № 813/3944/17, від 21.07.2020 в адміністративній справі № 520/3517/19.

З огляду на те, що у контролюючого органу були наявні законні підстави для проведення документальної планової виїзної перевірки Відповідача, що підтверджено судовими рішенням від 04.03.2019 року у справі № 160/909/19 та від 25.11.2019 року у справі № 160/9236/19, які набрали законної сили, відмова платника податків від проведення такої перевірки є підставою для застосування адміністративного арешту коштів, які перебувають на рахунках Відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно того, що не є обґрунтованими доводи Відповідача про неможливість повторного накладення адміністративного арешту майна, оскільки відповідне право було реалізоване контролюючим органом під час звернення до суду з відповідною заявою у справі № 160/4846/21, адже, по-перше, подання Позивача не було розглянуто по суті, по-друге, заява була подана з метою підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, що є відмінним від позовних вимог в даній адміністративній справі.

При цьому положення статті 94 ПК України не визначає послідовності процедур застосування адміністративного арешту майна та адміністративного арешту коштів.

Системне тлумачення норм цієї статті свідчить, що адміністративний арешт коштів платника податків не є похідним від адміністративного арешту майна, відмінного від коштів, і не може бути застосований судом виключно у випадку існування рішення контролюючого органу про накладення арешту на майно платника податків.

Положення статті 94 ПК України викладаються в єдиному контексті, а її норми регулюють як правовідносини, що виникають при накладенні адміністративного арешту майна, так і арешту коштів платника податків.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі справа № 805/3339/17-а; адміністративне провадження №К/9901/28404/19.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для застосування арешту коштів Відповідача на розрахункових рахунках.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції про задоволення позову у даній справі прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 18 червня 2021 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 червня 2021 року по справі №160/4911/21 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 11 листопада 2021 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.М. Іванов

суддя Д.В. Чепурнов