Справа № 520/16570/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

11 листопада 2021 р. справа № 520/16570/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 5, м. Харків, 61002, ЄРДПОУ: 40108599), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 02.02.2021 по 30.08.2021; 2) зобов`язання Головне управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 5, м. Харків, 61002, ЄРДПОУ: 40108599) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 02.02.2021 по 30.08.2021 у розмірі 113 468 грн. 19 коп., з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що затримка розрахунку при звільненні зумовлює виникнення обов`язку виплати середнього заробітку у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України.

Відповідач, Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі за текстом - владний суб`єкт, Управління), з поданим позовом не погодився і аргументуючи незгоду зазначив, що остаточний розрахунок з позивачем з боку відповідача ще не здійснений та визначений позивачем розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є неспівмірним з сумою, що була виплачена на виконання рішення суду у справі №520/8054/2020.

Період відпустки з 20.09.2021р. по 26.09.2021р. зумовив розгляд справи по суті 11.11.2021р.

Суд, вивчивши доводи позову та відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник з 15.08.2009 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 в Національній поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 03.03.2020 №53/ос по особовому складу капітана поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого відділу розслідування злочинів скоєних проти життя та здоров`я особи, слідчого управління Головного управління Національної поліції в Харківській області, звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 03.03.2020, з виплатою компенсації за невикористану щорічну оплачувану відпустку за період з 01.01.2020 по 03.03.2020 у кількості 6 діб.

За твердженням заявника, після звільнення з органів поліції йому не було виплачено грошове забезпечення у вигляді грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2019р., та доплати за несення служби в нічний час за період служби 11.01.2014р.-03.03.2020р., що стало підставою звернення до суду з відповідним позовом.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.08.2020 р. по справі №520/8054/2020 позов - задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу неоплати часу служби ОСОБА_1 у нічний час за період 07.11.2015 р .- 03.03.2020 р. із розрахунку 368 годин. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та здійснити виплату доплати за несення служби в нічний час ОСОБА_1 (код - НОМЕР_1 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) за період 07.11.2015р.-03.03.2020р. із розрахунку 368 годин. Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

01.02.2021р. Головним управлінням Національної поліції в Харківській області на виконання вказаного рішення суду виплачено заявнику грошові кошти в сумі 1492,50 грн.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021р. по справі №520/8054/2020 апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області задоволено та змінено рішення суду першої інстанції в частині визначення 368 годин несення ОСОБА_1 служби у нічний час за період 07.11.2015 -

03.03.2020, замість 276 годин. Прийнято постанову, якою визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу неоплати часу служби ОСОБА_1 у нічний час за період 07.11.2015 - 03.03.2020 із розрахунку 276 годин та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та здійснити виплату доплати за несення служби в нічний час ОСОБА_1 за період 07.11.2015 - 03.03.2020 із розрахунку 276 годин.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.06.2021 по справі №520/8054/2020 касаційну скаргу на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року в цій справі скасовано в частині відмови у задоволенні вимог позивача про наявність у нього права на отримання компенсації за невикористані дні основної щорічної та додаткової відпусток. Ухвалено в цій частині нове судове рішення. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу не внесення до наказу №53 о/с від 03.03.2020 відомостей щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та щодо не внесення відомостей до того ж наказу щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області внести відомості до наказу №53 о/с від 03.03.2020 щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та відносно нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу невиплати при звільненні грошової компенсації за 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та грошової компенсації за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористанні 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та грошову компенсацію за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2021 року залишено без змін.

На виконання Постанови Верховного Суду від 24.06.2021 по справі №520/8054/2020, 30.08.2021р. відповідачем було виплачено заявнику грошові кошти у сумі 11128,81 грн. в якості грошової компенсації за 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та грошової компенсації за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік, що підтверджується випискою з банку та не заперечується відповідачем.

Отже, датою проведення відповідачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні з заявником є 30.08.2021р.

Водночас, заявник звертався до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо не виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, щодо доплати за несення служби в нічний час та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні щодо доплати за несення служби в нічний час у сумі 181331 грн. 94 коп. (з дня звільнення зі служби в Національній поліції 03.03.2020 по день проведення остаточного розрахунку при звільненні - 01.02.2021).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2021р. по справі №520/4440/21 адміністративний позов до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 10.000,0 грн. (десять тисяч гривень). У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із відповідністю закону діянь Управління з приводу вирішення питання виплати компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільнення у порядку ст.117 КЗпП України щодо виплати щорічної чергової оплачуваної та додаткової відпустки за 2019 рік, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, а право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Правовідносини з приводу проходження публічної служби в поліції унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарного статуту Національної поліції України затверджений Законом України від 15.03.2018р. №2337-VIII; далі за текстом - Статут).

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України «Про державну службу», Кодексу законів про працю, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки» тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби у поліції.

Оскільки спеціальними актами права з приводу проходження публічної служби в поліції не передбачено ані порядку та умов проведення розрахунку із поліцейським при звільненні, ані будь-яких застережень з цього приводу, то суд вважає за необхідне поширити на дані відносини дію положень ст.47 КЗпП України, де указано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У силу висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17, постанови Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19 компенсаційний характер запровадженого ст.117 КЗпП України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично факторів як: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія несвоєчасного розрахунку при звільненні має місце у спірних правовідносинах, позаяк публічна служба в органах поліції заявника була припинена 03.03.2020р., а грошові кошти у сумі 11.128,81 грн. в якості грошової компенсації за 20 днів щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2019 рік та грошової компенсації за невикористані 5 днів додаткової відпустки за 2019 рік, були виплачені Управлінням 30.08.2021р.

Відповідачем ці обставини не спростовані і навіть не заперечені.

Отже, враховуючи знаходження в провадженні Харківського окружного адміністративного суду справи №520/4440/21 щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в 334 дні, починаючи з 03.03.2020 (день звільнення) по 01.02.2021 (день остаточного розрахунку), тривалість затримки у розрахунку при звільненні у рамках даної справи складає 209 днів з 02.02.2021 (перший день, котрий не охоплюється справою №520/4440/21) по 30.08.2021 (день остаточного розрахунку, який не підлягає включенню до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати винагороди за службу).

Сума боргу (тобто недоплати) склала 11.128,81 грн.

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100; далі за текстом - Порядок обчислення №100) передбачена можливість обчислення середньоденної (годинної) заробітної плати як у спосіб ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), так і у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення від 30.04.2020 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Харківській області, за два місяці служби перед звільненням позивача (січень, лютий 2020 року) грошове забезпечення складало: 14269,17 грн. та 18305,47 грн. Середньоденне грошове забезпечення становить 542,91 грн., що сторонами не заперечується.

Оскільки спеціальним законодавством не передбачено іншого саме для випадку обчислення середнього заробітку у цілях застосування ст.117 КЗпП України (на відміну від випадку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу унаслідок незаконного звільнення), то саме норми згаданого акту законодавства підлягають поширенню на спірні правовідносини.

Позивач у позові зазначає, що тривалість затримки у розрахунку при звільненні у рамках даної справи складає 209 днів з 02.02.2021 (перший день, котрий не охоплюється справою №520/4440/21) по 30.08.2021 (день остаточного розрахунку, який не підлягає включенню до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати винагороди за службу); розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає - 542,91 грн.; а відтак, підсумкова загальна сума компенсації середнього заробітку дорівнює 113.468,19 грн.

Суд повторно зауважує, що ст. 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зі змісту цієї норми випливає, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо).

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо але все ж таки випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19.

Указані висновки корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд також звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово підкреслювала, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

За таких обставин суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі розмір виплачених на виконання рішення суду сум склав 11.128,81 грн., загальна сума компенсації середнього заробітку розрахована позивачем складає 113.468,19 грн., що в десять раз більше ніж фактично виплачена сума коштів.

Отже, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь не 113.468,19 грн. (величина обчисленого показника середнього заробітку), а 11.128,81 грн. як суми коштів, рівної розміру недоплати.

Протилежне тлумачення змісту норм ст.117 КЗпП України у даному конкретному суд вважає явно та очевидно неспівмірним і несправедливим набуттям приватною особою у власність активів від Держави, котре виходить поза межі змісту, характеру і наслідків реального діяння органу публічної адміністрації та поза межі розумного балансу між публічним інтересом суспільства і приватним інтересом колишнього публічного службовця.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у ході розгляду справи відповідач як владний суб`єкт не подав доказів відповідності закону оскарженого волевиявлення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого волевиявлення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України.

Отже, бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 02.02.2021 по 30.08.2021 є протиправною.

Разом із тим, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне обтяжити обов`язком відповідача нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки у період з 02.02.2021 по 30.08.2021 у сумі 11.128,81 грн.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував усі юридичні механізми з`ясування об`єктивної істини.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 5, м. Харків, 61002, код ЄРДПОУ: 40108599), яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за час затримки при звільненні за період з 02.02.2021 по 30.08.2021.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, 5, м. Харків, 61002, код ЄРДПОУ: 40108599) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 02.02.2021 по 30.08.2021 у розмірі 11.128,81 грн. (одинадцять тисяч сто двадцять вісім гривень 81 копійок), з утриманням з присуджених сум податків та зборів та інших обов`язкових платежів, встановлених законодавством.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева