Справа № 420/10737/21
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Глуханчука О.В.,

секретар судового засідання Музика А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2021 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, у якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11 травня 2021 року №148-21, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, він має цілком обґрунтовані підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши, що відповідно до інформації по країні походження на даний час в Афганістані продовжується озброєний військовий конфлікт та системне порушення прав людини. Разом з тим, як вказав позивач, знаходячись в Афганістані загинув його батько, який працював у поліції. Позивач, посилаючись у позові на те, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Процесуальний рух справи

Ухвалою суду від 29 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 29 червня 2021 року витребувано від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 , а також усіх інших матеріалів, що були або мали бути взяті до уваги при прийнятті рішення, вчиненні дії, допущенні бездіяльності, з приводу яких подано даний позов.

Підготовче засідання, призначене на 21 липня 2021 року, було відкладене на 31 серпня 2021 року - 12 год. 00 хв., у зв`язку із тим, що станом на дату підготовчого засідання не сплинув строк подання відповідачем відзиву та витребуваних судом доказів.

Ухвалою суду від 21 липня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено шістдесятиденний строк проведення підготовчого провадження у справі №420/10737/21 на тридцять днів.

26 липня 2021 року відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, а також, на виконання ухвали суду про витребування доказів, належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача.

У підготовче засідання, призначене на 31 серпня 2021 року, учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином та своєчасно.

Від представника відповідача 31 серпня 2021 року через канцелярію суду засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання за його відсутності та закриття підготовчого провадження.

За результатами підготовчого засідання 31 серпня 2021 року судом вирішено питання щодо закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті, враховуючи, зокрема подання сторонами заяв по суті справи та витребуваних доказів, а також сплив строку проведення підготовчого провадження, встановленого процесуальним законом.

Ухвалою суду від 31 серпня 2021 року закрито підготовче провадження в адміністративній справі №420/10737/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Призначено справу до судового розгляду по суті на 27 вересня 2021 року об 11 годині 00 хвилин.

27 вересня 2021 року до суду (вх.№ЕП/26110/21) від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням його в іншому судовому засіданні.

27 вересня 2021 року ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача та відкладено розгляд справи на 12 жовтня 2021 року.

У судове засідання, призначене на 12 жовтня 2021 року учасники справи не з`явились, ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання, відкладено судове засідання на 25 жовтня 2021 року.

У судове засідання, призначене на 25 жовтня 2021 року учасники справи не з`явились, представник позивача подав до суду клопотання (вх.№58036/21) та просив відкласти розгляд справи у зв`язку з карантином та обмеженням доступу до будівлі суду.

03 листопада 2021 року до суду (вх.№60903/21) від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в письмовому провадженні.

03 листопада 2021 року до суду (вх.№ЕП/30098/21) від представника Державної міграційної служби України надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.

За приписами ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням наведеного, суд вирішив здійснювати подальший розгляд справи за відсутності повідомлених учасників справи.

Відзив на позовну заяву

Відповідач, згідно наявного у матеріалах справи відзиву на позовну заяву (а.с. 42-63, т. 1), з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідач зазначив, що позивач 19.09.2018 року легально вибув з Афганістану до Таджикістану авіарейсом Кабул-Душанбе, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової візи типу НОМЕР_2 . На території Таджикістану позивач перебував протягом двох тижнів, однак за міжнародним захистом не звернувся через бажання потрапити до України.

Разом з тим, відповідач вказав, що отримання погроз особою від представників «Талібану» вважається недоведеним, в тому числі і через непослідовність та суперечливість наданої інформації. Отримані від особи матеріали, автентичність яких підлягає сумніву, не можуть бути розглянуті в якості доказів існування загрози його життю в Афганістані. Поряд з цим, відповідач вказав, що за матеріалами справи не встановлено, що батько заявника, як і сам заявник, дійсно працювали в органах поліції Афганістану. Шукач захисту не зміг пояснити яка саме небезпека може очікувати його у випадку повернення на Батьківщину, отримані пояснення містять об`єктивні протиріччя. Таким чином, як вказав відповідач, проведеним аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи та докази для їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступні обставини та факти.

Відповідно до анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.56-62), ОСОБА_1 , країна постійного проживання Афганістан, громадянин Афганістану, за національністю афганець-таджик, віросповідання іслам-суніт (канонів віри притримується частково), не одружений, дітей не має, рідна мова дарі, працював офіційно в Афганістані в управлінні безпеки 7-го району, МФД Афганістану на посаді водія начальника управління. В Україні не працює.

10.09.2018 року позивач покинув територію Афганістану до ОСОБА_2 . До України прибув 03.10.2018 року літаком Душанбе-Стамбул-Одеса.

29.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.5-6).

Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що його батько працював на державу (в поліції) та завжди отримував погрози від талібів. Мати теж працювала директором школи «Абдул Кадир» в м.Кабул. Позивач вказав, що таліби телефонували його сім`ї та говорили щоб сім`я позивача не працювала на державу. Перша погроза була тоді, коли вони 5 років тому (дата звернення позивача за захистом 29.11.2018 року) замінували автомобіль сім`ї позивача і він вибухнув в АДРЕСА_1 . Після вказаного випадку сім`я позивача переїхала до м.Кабул. Також ОСОБА_1 повідомив про випадок стрілянини по автомобілю його батька ракетою, який відбувся через 1,5-2 роки після першого випадку та під час якого батько позивача отримав травму руки. Позивач зазначив, що погрози лунали багато разів, йому особисто також погрожували в період, коли він знаходився в м.Кабул. Окрім того, ОСОБА_1 повідомив, що ще до вбивства його батька таліби дали його фото та фото його брата своїм прибічникам та наказали їх вбити, про що позивачу стало відомо від поліції. Потім, як вказав шукач захисту, вбили його батька. Позивач був за кермом автомобіля, коли батько приїхав на вихідні до м.Кабул, також в автомобілі були сестра та троє її дітей. Як зазначив ОСОБА_1 , вони їхали з АДРЕСА_1 , в автомобіль, в якому пересувалась сім`я позивача, стріляли ракетою та поцілили в нього. Після цього автомобіль обстріляли з кулемета, батько почав відстрілюватись зі свого автомату та його поранили в ногу, йому відірвало пальці на руці, потім поцілили в живіт та шию. ОСОБА_1 вказав, що після того як він побачив, що його батько помер, вони сестрою і її дітьми втекли. По ним стріляли з кулемету з відстані 40 метрів, однак не поцілили. Після цього з поліцейського поста вирушило 4 танки та забрали тіло батька.

Як зазначив позивач, після вказаного випадку він з сім`єю знали, що всю їх родину хочуть вбити, держава не могла їх захистити, а тому вони прийняли рішення виїхати з Афганістану. Батька вбили приблизно у березні-квітні 2018 року та через 5 місяців він з сім`єю виїхали з Афганістану.

Окрім того, під час анкетування позивач вказав, що ні він, ні його батьки не перебували в політичних, військових або громадських організаціях; не були причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; до нього не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання); він не притягався до кримінальної відповідальності; він не проходив строкову військову службу, в Афганістані вона добровільна.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця, 06.12.2018 року відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом, в ході якої ОСОБА_1 повідомив, зокрема, що заяву до територіально підрозділу ДМС писала його матір, оскільки у нього поганий почерк, порадив написати вказану заяву йому дядько, який є громадянином України, проживає в м.Одесі та є уродженцем Афганістану. Зафарі ОСОБА_3 зазначив, що він ніколи не проходив процедуру набуття міжнародного захисту. Щодо власного звернення за наданням статусу біженця в Австрії, позивач вказав, що це було в 2015 році, коли йому лунали погрози від талібів з вимогою покинути роботу. Також, під час співбесіди позивач повідомив, що його батько працював начальником сьомого району командної частини безпеки (поліції) пров.Баглан, брав участь в операціях.

Щодо причини неможливості повернення до країни громадянської належності шукач захисту повідомив про небажання повертатись до Афганістану через те, що на його думку, його можуть вбити таліби. Разом з цим, заявник не зміг надати аргументації подібним побоюванням, які ґрунтуються на його власних припущеннях, додатково повідомивши, що він особисто ніколи не контактував з представниками талібів. Будь-яких доказів власним словам, щодо отримання телефонних погроз з боку талібів, заявник не надав.

18.12.2018 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ №242 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 по справі №420/6630/18, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2019 року, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДМС України в Одеській області №242 від 18.12.2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». Зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву від 29.11.2018 року №215 громадянина Афганістану ОСОБА_1 (особова справа №2018ОD0207) з урахуванням актуальної інформації щодо Афганістану та з урахуванням іншої правової оцінки, наданої судом у рішенні, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

На підставі висновку щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.11.2019 року (т.2 а.с.178), Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято наказ №211 від 05.11.2019 року «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (т.2 а.с.179), яким наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що Головним управлінням ДПС в Одеській області 12.02.2020 року проведено додаткову співбесіду з ОСОБА_1 , про що складений відповідний протокол (т.2 а.с.194-199 та т.2 а.с.208-213).

07 квітня 2021 року Головним управлінням ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.87-107).

У зазначеному висновку вказано, що з огляду на проведений аналіз правдоподібності переслідування особи з боку членів угрупування «Талібан», враховуючи непослідовність та суперечливість наданої інформації, існування загрози життю шукача захисту зі сторони представників «Талібану» вважається недоведеним та не приймається територіальним підрозділом ДМС.

Елемент неможливості повернення заявника до країни громадянської належності не приймається територіальним підрозділом ДМС. За матеріалами особової справи встановлено, що рідні сестри особи залишились проживати в Афганістані. Шукач захисту не зміг пояснити яка саме небезпека може очікувати його у випадку повернення на Батьківщину, отримані пояснення мають об`єктивні протиріччя.

Клопотання особи не містить умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Клопотання особи не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З урахуванням відсутності доведених фактів переслідувань або проявів дискримінації особи в країні громадянської належності особи, додатковий аналіз альтернативи внутрішнього переміщення проводити не передбачається можливим. Разом з тим, за матеріалами особової справи відсутні обставини, які б заважали добровільному поверненню шукача захисту до регіону попереднього постійного проживання або інших районів країни.

В контексті вказаного клопотання, з урахуванням наявних відомостей неможливо об`єктивно стверджувати, що шукач захисту перебував у третіх безпечних країнах відповідно до визначення таких країн діючим законодавством України.

У висновку викладений загальний висновок по справі, а саме, що аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Враховуючи вищезазначене, Головне управління ДМС в Одеській області вважало за доцільне рекомендувати ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану на установчі дані ОСОБА_1 як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

11 травня 2021 року Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №148-21 (т.1 а.с.85), згідно з яким, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи №2018OD0207 громадянина Ісламської Республіки Афганістан прізвище: ОСОБА_4 , ім`я: ОСОБА_5 , по батькові: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області, встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частин першої статті 1 Закону, відсутні та прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Головне управління ДМС в Одеській області склало повідомлення ОСОБА_1 від 07.06.2021 №416 (т.1 а.с.83) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого позивача повідомлено, що йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у зв`язку з наступним:

- подана Вами історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

- отримана від Вас інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Вважаючи рішення ДМС України від 11.05.2021 №148-21 протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 року №3671-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

У свою чергу, особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону).

Положеннями статті 6 Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Як вбачається з заяви позивача від 29.11.2018 року, знаходячись в Афганістані загинув його батько, який працював у поліції. Заявник, також, працював разом з батьком та отримував погрози з боку угруповування «Талібан».

Суд звертає увагу, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Як вбачається з особової справи позивача, причиною його виїзду з країни громадянської належності та звернення за захистом України слугувало, зокрема, побоювання за своє життя з боку «Талібів».

Відповідно до ч.3 ст.78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно зі статтею 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до актуальної інформації по країні походження позивача, після виводу міжнародних військ з Афганістану ситуація з безпекою та дотриманням прав людини стрімко погіршилася на значній частині території країни. Угруповання «Талібан» швидко захоплювало один район за іншим, а в серпні 2021 року протягом 10 днів таліби захопили 26 із 34 адміністративних центрів провінцій Афганістану і врешті решт взяли під контроль президентський палац у Кабулі.

Оскільки ситуація в Афганістані залишається нестабільною та невизначеною, УВКБ ООН закликає всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках. УВКБ ООН зазначає, відносно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання притулку. З огляду на те, що ситуація в Афганістані є нестабільною і найближчим часом може залишатися невизначеною, а також з урахуванням гуманітарної кризи, що розгортається в цій країні, УВКБ ООН закликає держави призупинити примусове повернення громадян Афганістану та осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, включаючи тих, чиї заяви про надання притулку було відхилено.

При цьому, слід зауважити, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Правовий висновок також змісту щодо шукачів притулку з Сирії наданий Верховним Судом у поставах від 26 травня 2020 року у справі № 815/7109/16, від 23 лютого 2021 року у справі № 815/3558/17.

Враховуючи викладене, суд критично оцінює позицію відповідача у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно того, що внутрішній конфлікт в країні походження позивача не розглядається в якості основної причини звернення за захистом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на теперішній час в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування та ненадання документального доказу усних тверджень чи спірність щодо автентичності наданих доказів в підтвердження обґрунтування заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

У зв`язку з викладеним, суд прийшов до висновку, що рішення Державної міграційної служби України 11 травня 2021 року №148-21, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправними та підлягають скасуванню.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Враховуючи те, що повноваження прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до виключної компетенції відповідача, тому адміністративний суд позбавлений можливості підміняти інших суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та з урахуванням того, що оскаржуване рішення від 11.05.2021 прийнято без врахування кризової ситуації в Афганістані, яка розпочалася фактично 04 травня 2021 року («Талібан» розпочав великий наступ проти урядових військ у провінції Гільменд на півдні країни), суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивачів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-78, 90, 194, 205, 243-246, 250, 255, 257, 258, 262, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11 травня 2021 року №148-21, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ).

Відповідач: Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ).

Повний текст рішення складений 12 листопада 2021 року.

Суддя О.В. Глуханчук