Справа № 200/2972/21-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року справа №200/2972/21-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача: Казначеєва Е.Г., суддів: Міронової Г.М., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Волноваської районної державної адміністрації на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 р. у справі № 200/2972/21-а (головуючий І інстанції Михайлик А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Волноваської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Волноваської районної державної адміністрації (далі відповідач), в якій просив: визнати протиправним та скасувати наказу начальника Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області Козми Г.О. від 19.02.2021 № 13/2 Про звільнення ОСОБА_1 ; поновити на посаді заступника начальника Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області з 20.02.2021; зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 20.02.2021 по день постановлення рішення у справі.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року позов задоволено, а саме суд: визнав протиправним та скасував наказ начальника Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області Козми Г.О. від 19.02.2021 № 13/2 Про звільнення ОСОБА_1 ; поновив ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області з 20.02.2021; зобов`язав Волноваську районну державну адміністрацію нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.02.2021 по 26.07.2021 в сумі 67 190,55 грн. Рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідач, не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що звільнення відбулось згідно наказу начальника управління соціального захисту населення Великоновосілківської райдержадміністрації 19 лютого 2021 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням штату працівників управління соціального захисту населення Великоновосілківської райдержадміністрації. Пунктом 2 розпорядження голови Волноваської райдержадміністрації від 21 січня 2021 року № 19 «Про реорганізацію структурних підрозділів Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області» встановлено, що Волноваська районна державна адміністрація Донецької області є правонаступником всіх зобов`язань, майнових прав та обов`язків реорганізованих шляхом приєднання структурних підрозділів Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області з дня затвердження передавального акта комісії з реорганізації. Передавальний акт був затверджений 12 березня 2021 року розпорядженням голови Волноваської райдержадміністрації № 113 «Про затвердження передавального акта управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області». Отже, станом на день звільнення 19 лютого 2021 року Волноваська райдержадміністрація ще не набула правонаступництва реорганізованих структурних підрозділів Великоновосілківської райдержадміністрації, в тому числі і управління соціального захисту населення Великоновосілківської райдержадміністрації. Тобто, Волноваська райдержадміністрації набула статусу правонаступника управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області 12 березня 2021 року, а звільнення позивача відбулось 19 лютого 2021 року, до моменту набуття правонаступництва Волноваською райдержадміністрацією згідно чинного законодавства.

Апелянт зазначає, що враховуючи розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника обласної військово - цивільної адміністрації від 04 січня 2021 року № 1/5-21 «Про чисельність працівників районних державних адміністрацій Донецької області з 01 січня 2021 року», розпорядженням голови Великоновосілківської райдержадміністрації від 06 січня 2021 року № 3 «Про скорочення посад» прийнято рішення про скорочення всіх посад у Великоновосілківській райдержадміністрації, в тому числі і посад управління соціального захисту населення Великоновосілківської райдержадміністрації, оскільки доведена гранична чисельність посад була визначена розпорядженням голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника обласної військово - цивільної адміністрації від 04 січня 2021 року № 1/5-21 «Про чисельність працівників районних державних адміністрацій Донецької області з 01 січня 2021 року» та склала «0» одиниць. Враховуючи доведену граничну чисельність Великоновосілківської райдержадміністрації на 2021 рік штатний розпис структурних підрозділів Великоносілківської райдержадміністрації на 2021 рік не розроблявся у зв`язку з відсутністю правової підстави.

Частина 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції на момент звільнення) визначала також право керівника державної служби пропонувати вакантну посаду державної служби тільки у тому самому державному органі і лише за наявності. Тобто, державний службовець звільняється з посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 цього Закону у разі, коли відсутня можливість запропонувати працівнику відповідні посади. З урахуванням того, що чисельність працівників Великоновосілківської райдержадміністрації склала «0», запропонувати ОСОБА_2 іншу посаду юридично не уявлялось можливим, оскільки будь-які посади були відсутні у Великоновосілківській райдержадміністрації.

Наказом Волноваської РДА від 19.03.2021 року № 22 було прийнято не Волноваською райдержадміністрацією, а структурним підрозділом Волноваської райдержадміністрації зі статусом юридичної особи публічного права - управлінням соціального захисту населення Волноваської райдержадміністрації. Великоновосілківський підрозділ управління без статусу юридичної особи утворено не в структурі райдержадміністрації, а в структурі саме управління соціального захисту населення Волноваської райдержадміністрації, що має суттєве значення.

Також, поновлення позивача на попередній роботі, а саме, на посаді заступника начальника управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації взагалі не можливе з дотриманням норм чинного законодавства, оскільки діяльність зазначеної юридичної особи припинена 23 березня 2021 року, що підтверджено відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та також було зазначено про це в заперечені відповідача 22 червня 2021 року. Крім того, юридична особа - Великоновосілківська районна державна адміністрація, як державний орган, також припинила свою діяльність 24 березня 2021 року.

Крім того, відповідно до статті 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» голови місцевих державних адміністрацій призначають на посади та звільняють з посад своїх заступників, керівників структурних підрозділів відповідно до статей 10 та 11 цього Закону. Отже, поновлення заступника начальника управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації на виконання рішення суду є перевищенням власних повноважень голови райдержадміністрації та суперечить Конституції України та нормам чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач працював на посаді заступника начальника Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області.

Розпорядженням голови Великоновосілківської райдержадміністрації від 06.01.2021 № 3 Про скорочення посад прийнято рішення про скорочення структурних підрозділів Великоновосілківської районної державної адміністрації , що мають статус юридичної соби публічного права, зокрема, Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області () у кількості 51 штатної одиниці (том 1 арк. справи 74-76).

20.01.2021 Управлінням соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області прийнято наказ № 1/1 Про попередження працівників про наступне вивільнення, в якому вказано попередити про наступне вивільнення працівників та звільнити їх у місячний термін (том 1 арк. справи 81-82).

Позивач ознайомлений із ним у день його прийняття (том 1 арк. справи 82).

20.01.2021 позивач отримав повідомлення про звільнення, яке, як вказано у повідомленні, відбудеться у місячний термін відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону України Про державну службу у зв`язку з реорганізацією Великоновоселківської райдержадміністрації (том 1 арк. справи 83).

Розпорядженням голови Волноваської районної державної адміністрації від 21.01.2021 № 19 реорганізовано структурні підрозділи Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області зі статусом юридичної особи, зокрема, Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області (), шляхом приєднання до Волноваської районної державної адміністрації, яка визначена правонаступником усіх прав та обов`язків реорганізованих структурних підрозділів (том 1 арк. справи 43-45).

Наказом Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області від 19.02.2021 № 13/2 позивача звільнено з займаної посади заступника начальника управління з 19.02.2021 у зв`язку з реорганізацією Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області та скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України Про державну службу (том 1 арк. справи 20).

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридичну особу - Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області припинено 23.03.2021, його правонаступником є Волноваська районна державна адміністрація ().

Наказом Волноваської РДА від 19.03.2021 № 22 Про упорядкування структури та штату працівників управління соціального захисту населення Волноваської райдержадміністрації в структурі адміністрації утворено відокремлений підрозділ Великоновосілківський підрозділ управління без статусу юридичної особи, зі штатною кількістю 31 особа (том 1 арк. справи 213-219, 223-224).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (Закон №889-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 5 Закону №889-VІІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону №889-VІІІ.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону №889-VІІІ державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Пунктом 1 та пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII ( після внесених Законом №117-IX змін) передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.

Відповідно до частин 2, 3 статті 81 ЦК України, юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Ліквідація - це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються.

Зокрема, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведене обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Таким чином, судова колегія вважає, що для вирішення питання чи мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема, на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади, оскільки якщо внаслідок ліквідації державного органу його функції були передані іншому чи новоутвореному державному органу, то в такому випадку має місце не ліквідація, а реорганізація державного органу.

Зі змісту наказу вбачається, що звільнення зумовлене реорганізацією.

При цьому, Волноваською РДА набуто всіх, у тому числі, обов`язків Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області.

Правила ч. 3 статті 87 Закону № 889-VIII ( після внесених Законом №117-IX змін) визначають, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч. 1ст. 87 Закону №889-VIIIрегулюється також нормами Кодексу законів про працю України, а саме статтями40,49-2 КЗпП України.

Відповідно до ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 цього Кодексуне застосовуються положення частини 2 статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Згідно п. 1 ч. 1ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас ч. 2ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином ліквідація відноситься до терміну змін в організації виробництва і праці, що свідчить про поширення на спірні правовідносини положення частини 3 статті 49-2 КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу (у редакції, чинній до 25.09.2019) підставою припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначалось скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

У частині 3 статті 87 Закону України Про державну службу (у редакції, чинній до 25.09.2019) зазначалось, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускалось лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Таким чином, стаття 87 Закону №889-VIII на час проходження позивачем державної служби, передбачала чіткий вичерпний перелік підстав припинення державної служби (в тому числі і за ініціативою суб`єкта призначення), і при цьому містила імперативне положення, яке є по своїй суті однією з гарантій того, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Аналіз прийнятих Верховною Радою України доповнень та змін до статті 87 Закону №889-VIII дає можливість дійти висновку, що такі зміни та доповнення суттєво змінили порядок звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, з підстав ліквідації та реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця на продовження служби.

Так, скасований обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а також виключене положення п.1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, стосовно того, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Відповідні зміни були внесені і у КЗпП України Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» 12.12.2019 № 378-IX, який набрав чинності 02.02.2020.

Зокрема, статтю 49-2 КЗпП України, яка регулює порядок вивільнення працівників, після частини п`ятої було доповнено новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті».

Отже, доповнення та зміни до ст. 49-2 КЗпПУ, також суттєво змінили порядок звільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу» за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 зокрема з підстав реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця, оскільки: до державних службовців не застосовуються положення частини 2 статті 40 КЗпПУ «Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу» та положення частини 2 статті 49-2 КЗпПУ «При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством».

Таким чином, очевидним є те, що наведені формулювання ст. 87 Закону №889-VIII та ст. 49-2 КЗпПУ, звужують гарантії державних службовців на продовження служби у зв`язку із реорганізацією державного органу, порівняно із іншими громадянами, що є прямим порушенням конституційного права, зокрема позивача, встановленого статтею 24 Основного закону, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

При цьому, у частині процедури звільнення з підстав п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII ця стаття у редакції Закону № 117-IX не визначала особливостей процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість, зміст наведених положень статті 87 Закону №889-VIII свідчив про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу.

При цьому, виключення зі статті 87 Закону № 889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини 1 цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини 3 статті 5 Закону № 889-VIII та свідчить про неврегульованість цією редакцією Закону відповідних правовідносин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 17.06.2021 у справі № 240/455/20, від 26.05.2021 у справі № 260/261/20.

Верховним Судом у цих рішеннях також вказано, що аналіз ст. 87 Закону № 889-VIII в реакції Закону № 117-IX давав підстав для висновку про відсутність будь-яких інших застережень стосовно процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, в тому числі і у разі ліквідації державного органу. Отже, відповідні питання щодо особливостей вивільнення працівників у разі реорганізації, ліквідації державного органу нормами спеціального закону були не врегульовані, що свідчить про необхідність застосування положень законодавства про працю.

Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, Верховний Суд вбачає наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14.01.2020 №440-IX та від 23.02.2021 №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 11 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, визначення обов`язку пропонувати працівнику посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Так, ч. 3 статті 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону України від 23.02.2021 № 1285-IX передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення за 30 календарних днів на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Не зважаючи на те, що вказані зміни до Закону України "Про державну службу", внесені Законом №1285-ІХ, набрали чинності 06.03.2021 року, апеляційний суд, вважає що ухваленням Верховною Радою України Закону № 1285-ІХ, яким внесені зміни до частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, законодавець у такий спосіб скасував дискримінаційні положення цього Закону №889-VIII, які звужували гарантії державних службовців на продовження служби у зв`язку із реорганізацією державного органу, порівняно із іншими громадянами, чим відновив конституційні права державних службовців на працю.

Колегія суддів зазначає, що позивачу з моменту попередження і до фактичного звільнення не пропонувалася жодна вакантна посада державної служби у органі який набував або набуває статус правонаступника.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо законності підстави для звільнення позивача, та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.

При цьому апеляційний суд зазначає, що апелянт не зазначив жодних підстав на спростування висновків суду першої інстанції щодо відсутності законних підстав звільнення позивача.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції зазначає, що у разі реорганізації державного органу, незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, підставою для припинення відносин державної служби мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, та такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.

ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України" від 17.02.2020 (набуло статусу остаточного 24.02.2020 р.) визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя та наголосив, що таке втручання відбулось без жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки.

Суд відзначає, що абзацом 1 частини 1 статті 22 Закону України "Про державну службу" занотовано: з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття посади державної служби відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Отже, за загальним правилом добір на посади державної служби має проводитися за конкурсом.

Частиною п`ятою статті 22 Закону України "Про державну службу" передбачалось, що в разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в цій справі звільненню позивача з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка його роботи на посаді державного службовця, йому не інкриміновано жодних незаконних дій, прорахунків у роботі чи незадовільної поведінки, яка була б несумісна зі статусом державного службовця.

Апеляційний суд зазначає, що звільняючи позивача із займаної посади, суб`єкт призначення не надав оцінку його роботі, не зазначив причини звільнення саме позивача, порівняно із іншими службовцями, прийнятими на службу до утвореного органу, відтак, обираючи серед працівників особу, яка підлягає звільненню суб`єкт призначення діяв свавільно, тобто без будь-яких обґрунтувань, на власний розсуд, не пояснюючи причини прийнятого рішення.

Судова колегія зазначає, що на державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ( рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в коло правовідносин, на які покладалася особа щодо легітимності добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»).

Іншими словами, свідоме уникнення виконання обов`язків державного органу не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» та у справах «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).

Апеляційний суд також враховує п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України», в якому суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

Конституційний Суд України також вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 07.07.2004 № 14-рп/2004).

З огляду на це Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Порушення принципу рівності громадян є також ще однією підставою для скасування наказу про звільнення та відновлення порушених прав позивача.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постановах від 28.02.2019 у справі № 817/860/16 та від 03.10.2019 у справі № 826/10460/16.

Скасування наказу про звільнення позивача, передбачає поновлення його на посаді, з якої останній незаконно звільнений.

Означене у сукупності свідчить про те, що звільнення позивача відбулось без дотримання вищевказаних принципу пропорційності та законності рішень суб`єкта владних повноважень.

Щодо посилання апелента на те, що чисельність працівників Великоновосілківської райдержадміністрації склала «0», тому запропонувати ОСОБА_1 іншу посаду юридично не уявлялось можливим, оскільки будь-які посади були відсутні у цій райдержадміністрації, суд зазначає, що зазначені доводи апелянта ґрунтуються на тому, що розпорядженням голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника обласної військово - цивільної адміністрації від 04 січня 2021 року № 1/5-21 «Про чисельність працівників районних державних адміністрацій Донецької області з 01 січня 2021 року», розпорядженням голови Великоновосілківської райдержадміністрації від 06 січня 2021 року № 3 «Про скорочення посад» прийнято рішення про скорочення всіх посад у Великоновосілківській райдержадміністрації, вказане не свідчить про відсутність вакантних посад у органі до якого шляхом приєднання реорганізується інший орган (правонаступника). Відповідно до інформації наданої відповідачем суду апеляційної інстанції, у 4 кварталі 2020 року станом на 01.01.2021 та 19.02.2021 у Волноваській райдержадміністрації кількість вакантних посад складала 6 одиниць.

Щодо посилання апелянта на те, що юридична особа - управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації припинена 23 березня 2021 року, а юридична особа - Великоновосілківська районна державна адміністрація, як державний орган, також припинила свою діяльність 24 березня 2021 року, суд зазначає, що вказане не звільняло правонаступника та Великоновосілківську районну державну адміністрацію від виконання обов`язків щодо пропозицій вакантного місця.

Суд зазначає, що згідно п. 7 Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізацію районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 № 1321, перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється: у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідований районів з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється.

Стосовно посилання апелянта на те, що Волноваська райдержадміністрації набула статусу правонаступника управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області 12 березня 2021 року, а звільнення позивача відбулось 19 лютого 2021 року, до моменту набуття правонаступництва Волноваською райдержадміністрацією згідно чинного законодавства, суд зазначає, що вказане не звільняло відповідача від обов`язку визначеного законодавством в частині запропонування працівнику відповідні вакантні посади у правонаступника до якого приєднується орган з якого позивача звільнено. Крім того, в наказі відповідача від 01.01.2021 було визначено, що відповідач є правонаступником управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області, тобто до фактичного звільнення позивача.

Щодо посилання апелянта на те, що поновлення заступника начальника управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації на виконання рішення суду є перевищенням власних повноважень голови райдержадміністрації та суперечить Конституції України та нормам чинного законодавства, суд зазначає, що у даному випадку поновлення відбувається на підставі рішення суду.

В іншій частині рішення суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу не оскаржується відповідачем.

Апеляційна скарга не містить посилань на невідповідність вимогам законодавства рішення суду в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, які регламентують спірні правовідносини.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Волноваської районної державної адміністрації на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 р. у справі № 200/2972/21-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 р. у справі № 200/2972/21-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді Т.Г. Гаврищук

Г.М. Міронова