Справа № 160/2001/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 160/2001/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Рубана А.В.

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Мороз Ю.С.

представника відповідача Волосової Д.І.,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року в адміністративній справі №160/2001/21 (головуючий суддя І-ї інстанції Захарчук-Борисенко Н.В., повне судове рішення складено 18.06.2021 року) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області, (третя особа - ОСОБА_2 ) про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 10.02.2021 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області, (третя особа - ОСОБА_2 ) , в якому просив:

- поновити його на роботі провідного-спеціаліста (оперативного чергового) відділу оперативно-чергової служби в Територіальному управлінні служби судової охорони у Дніпропетровській області;

- стягнути з Територіального управління служби судової охорони у Дніпропетровській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.12.2020 року до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що наказ № 291 о/с від 21.12.2020 року про звільнення позивача зі служби в ССО у запас ЗС України за підпунктом 7, пункту 2 розділу ХІІ (за власним бажанням) є незаконним. Так, ним 27.11.2020 року подано заяву на звільнення за власним бажанням (на пенсію) з 21.12.2020 року, проте після написання вказаної заяви ним виконувались функціональні обов`язки як провідного спеціаліста (оперативного чергового) відділу оперативно-чергової служби територіального управління служби судової охорони у Дніпропетровській області. З 17.12.2020 року по 07.01.2021 року він хворів та перебував на лікарняному, про що 18.12.2020 року засобами мобільного зв`язку повідомив безпосереднього керівника. Засобами поштового зв`язку ним було надіслано рапорт на Службу з проханням розглянуту заяву від 27.11.2020 року про звільнення з посади за власним бажанням після його одужання та виходу з лікарняного (отримано службою 18.12.2020 року). Однак, 25.12.2020 року ним отримано повідомлення відповідача про звільнення його з 21.12.2020 року (за власним бажанням). Вважає, що його звільнення було неправомірним, оскільки він бажав продовжувати роботу.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив вимоги скарги позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача та третя особа проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 прийнятий на службу до Територіального управління Служби судової охорони у Дніпропетровській області 10.12.2019 року та проходив службу на посаді провідного спеціаліста (оперативного чергового) відділу оперативно-чергової служби.

27.11.2020 року ОСОБА_1 подав до ТУ ССО у Дніпропетровській області заяву про звільнення за власним бажанням з 21.12.2020 року.

Наказом ТУ ССО у Дніпропетровській області від 16.12.2020 року №291 о/с позивача звільнено зі служби у Службі судової охорони відповідно до підпункту 7 (за власним бажанням) пункту 2 розділу ХІІ Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони у запас Збройних сил України (із постановкою на військовий облік) з 21.12.2020 року (а.с.103).

Згідно тексту позову з 17.12.2020 року по 07.01.2021 року ОСОБА_1 хворів та 18.12.2020 року ним направлено на адресу відповідача рапорт з проханням розглянути раніше поданий рапорт про його звільнення від 27.11.2020 року після виходу з лікарняного.

Відповідачем отримано рапорт 18.12.2020 року, тобто після видання наказу про звільнення позивача.

Не погодившись із звільненням, позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на посаді.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, погоджується із рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною 2 статті 163 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що призначення на посади та звільнення з посад співробітників Служби судової охорони у центральному органі управління та керівників і заступників керівників територіальних підрозділів Служби здійснюється Головою Служби судової охорони, а інших співробітників Служби судової охорони у територіальних підрозділах - керівниками відповідних територіальних підрозділів.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 04.04.2019 року №1052/0/15-19 затверджено Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (далі по тексту - Положення про проходження служби).

Згідно із приписами Розділу ХІІ Положення про проходження служби звільнення співробітників зі Служби здійснюється у запас Збройних сил (із постановкою на військовий облік) - якщо звільнені особи не досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», і за станом здоров`я придатні до військової служби; у відставку - якщо звільнені особи досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби із зняттям з військового обліку. Співробітник звільняється зі служби, а служба припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

За загальним правилом норми трудового законодавства у відносинах публічної служби є субсидіарними, тобто підлягають застосуванню, якщо ці відносини не врегульовані актами спеціального законодавства.

Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 29 жовтня 2020 року у справі №9901/929/18 та від 14 січня 2021 року у справі №9901/584/19, згідно з якою за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про прямо зазначено в спеціальному законі.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що оскільки Положенням про проходження служби не передбачено особливостей щодо звільнення зі служби співробітників Служби судової охорони під час тимчасової непрацездатності, то в даному випадку, застосуванню підлягають норми, передбачені Кодексом законів про працю України, з чим погоджується колегія суддів.

Єдиною, необхідною та достатньою підставою для звільнення особи «за власним бажанням» є безпосереднє бажання даної особи припинити трудові відносин з роботодавцем, яке має свій прояв у написанні та поданні відповідної заяви або рапорту.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що 27.11.2020 року ОСОБА_1 подав до ТУ ССО у Дніпропетровській області заяву про звільнення за власним бажанням з 21.12.2020 року.

Наказом ТУ ССО у Дніпропетровській області від 16.12.2020 року №291 о/с позивача звільнено зі служби у Службі судової охорони відповідно до підпункту 7 (за власним бажанням) пункту 2 розділу ХІІ Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони у запас Збройних сил України (із постановкою на військовий облік) з 21.12.2020 року (а.с.103).

Позивач в адміністративному позові посилається на ту обставину, що з 17.12.2020 року по 07.01.2021 року він хворів та перебував на лікарняному, про що 18.12.2020 року засобами мобільного зв`язку повідомив безпосереднього керівника. Засобами поштового зв`язку ним 17.12.2020 року було надіслано до Служби рапорт з проханням розглянуту заяву від 27.11.2020 року про звільнення з посади за власним бажанням після його одужання та виходу з лікарняного (отримано службою 18.12.2020 року). Проте, 25.12.2020 року ним отримано повідомлення відповідача про звільнення його з 21.12.2020 року (за власним бажанням).

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що 17.12.2020 року вже не мав наміру звільнятись взагалі та бажав продовжувати працювати в Службі судової охорони, а тому подав 17.12.2020 року до Служби рапорт з проханням розглянуту заяву від 27.11.2020 року про звільнення з посади за власним бажанням після його одужання та виходу з лікарняного. Також позивач пояснив, що будь-якої заяви про відкликання свого рапорту від 27.11.020 року про звільнення за власним бажанням з 21.12.2020 року, він в період з 27.11.2020 року по 21.12.2020 року до відповідача не подавав.

Таким чином, позивачем у будь-який спосіб не було висловлено бажання продовжувати працю в Службі судової охорони, а тому його доводи в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Посилання позивача на ту обставину, що відповідач не мав права його звільняти з 21.12.2020 року, оскільки в період з 17.12.2020 року по 07.01.2021 року він знаходився на лікарняному, апеляційний суд до уваги не приймає з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Отже, з аналізу положень статей 38 та 40 КЗпП України можливо зробити висновок, що звільнення працівника за його бажанням під час тимчасової непрацездатності не заборонено законодавством про працю. Заборона звільнення працівника під час знаходження в період лікарняного полягає лише у разі, якщо ініціатором такого звільнення є роботодавець.

Більш того згідно зі статтею 38 КЗпП України, яка регламентує порядок звільнення за власним бажанням, відсутня заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному. Отже, працівник може бути звільнений за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності, що в свою чергу підтверджується і листом Мінсоцполітики від 27.04.2012 року №70/06/186-12.

Також у вказаному листі зазначено, що звільнення працівника за власним бажанням, захворівшего в період роботи, не позбавляє його права на оплату листа непрацездатності. Згідно абзацу 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та витратами, обумовленими похованням» право на матеріальне забезпечення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та витратами, обумовленими похованням» виникає з настанням непрацездатності в період роботи, з урахуванням і дня звільнення.

Відповідно до листків непрацездатності № 024596 та № 024765 ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 17.12.2020року по 06.01.2021 року та мав приступити до роботи з 07.01.2021 року.

Разом з тим, як зазначалось вище, у будь-який час до звільнення (в тому числі і під час хвороби) працівник може відкликати свою заяву про звільнення. У цьому разі звільнення не проводиться, якщо тільки на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства (п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9).

Суд звертає увагу, що наказ про звільнення позивача винесений 16.12.2020 року, рапорт про розгляд заяви про звільнення після одужання складений позивачем 17.12.2020 року та отриманий відповідачем 18.12.2020 року, тобто вже після прийняття наказу про звільнення позивача.

Прохання позивача, яке адресоване роботодавцю про розгляд рапорту про звільнення від 27.11.2020 року після одужання, не може за своєю юридичною суттю підміняти прохання відкликати рапорт (заяву) про звільнення, що в свою чергу не є підставою скасовувати наказ про звільнення працівника, який, в свою чергу, винесений під час знаходження позивача на службі.

Наказом ТУ ССО у Дніпропетровській області від 16.12.2020 року №291 о/с позивача звільнено зі служби у Службі судової охорони відповідно до підпункту 7 (за власним бажанням) пункту 2 розділу ХІІ Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони у запас Збройних сил України (із постановкою на військовий облік) з 21.12.2020 року (а.с.103).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 дотримано вимоги Положення про проходження служби та КЗпП України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що заявлячи позовні вимоги про поновлення на посаді, позивач не оскаржує наказ про його звільнення.

Посилання позивача як на підставу задоволення його позовних вимог, що він не був ознайомлений з наказом про його звільнення, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначене спростовується листом відповідача від 21.12.2020 року, отриманим ОСОБА_1 25.12.2020 року (а.с.11).

Відповідно до частини 2 статті 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу останній зобов`язаний також у день звільнення видати працівнику копію наказу про звільнення з роботи, в інших випадках, копія наказу видається на вимогу працівника.

Отже, посилання позивача про не ознайомлення його з наказом про звільнення є необґрунтованими, оскільки роботодавець, згідно норм чинного законодавства не зобов`язаний з власної ініціативи ознайомлювати працівника з наказом про звільнення за власним бажанням, а доказів про звернення з вимогою ознайомитись зі спірним наказом позивачем не надано, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

З урахуванням викладених вище обставин в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

За приписами пункту 1 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року в адміністративній справі №160/2001/21 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року в адміністративній справі №160/2001/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак