Справа № 280/7429/20
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 280/7429/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року (суддя Бойченко Ю.П., повний текст рішення складений 06.07.2021) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області

про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину з відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно із застосуванням обмеження, визначеного ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно в розмірі 264436 (двісті шістдесят чотири тисячі чотириста тридцять шість) гривень 15 копійок, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, його висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 13.08.2002 № 712/2002 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Хортицького районного суду міста Запоріжжя строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.2008 № 261-VI ОСОБА_1 обрано на посаду судді Хортицького районного суду міста Запоріжжя безстроково.

Відповідно до наказу голови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2019 № 10-К ОСОБА_1 з 13.09.2019 встановлено доплату за вислугу років в розмірі 50% посадового окладу, як такому, стаж роботи якого становить більше 20 років.

З 12.10.2019 ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків на посаді голови Хортицького районного суду м. Запоріжжя, що підтверджується наказом від 11.10.2019 № 13-К «Про обрання ОСОБА_1 головою Хортицького районного суду м. Запоріжжя».

Наказом голови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2019 № 14-К ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за обіймання посади голови цього суду у розмірі 10% посадового окладу.

Судом встановлено, що у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно ОСОБА_1 виплачувалась суддівська винагорода в обмеженому розмірі відповідно до статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними Законом № 553-IX) у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року.

Так, відповідно до Довідки про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду за період з 01.01.2020 по 31.08.2020 судді Хортицького районного суду Кучерука І.Г. від 11.11.2020 № 08-02/1308 загальна сума обмеження відповідно до статті 29 Закону № 294-IX (зі змінами, внесеними Законом № 553-IX) за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (з урахуванням перерахунку) становить 264436,15 грн. Сума обмеження за період з 28.08.2020 по 31.08.2020 відновлена при перерахунку суддівської винагороди у вересні 2020 року.

Також судом встановлено, що відновлення виплати суддівської винагороди без обмеження відбулось з 28.08.2020 у зв`язку з тим, що рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами;

- абзац дев`ятий пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Вважаючи обмеження суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Позивач вважає, що дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати суддівської винагороди з урахуванням обмежень є такими, що вчинені всупереч прямим нормам Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та порушують його право на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Суд першої інстанції погодившись з такими доводами позивача, дійшов висновку, що будь-які обмеження суддівської винагороди не можуть бути застосовані до позивача іншими нормативно-правовими актами, окрім Закону України «Про судоустрій і статус суддів». При нарахуванні та виплаті суддівської винагороди відповідач мав керуватися виключно Законом України «Про судоустрій та статус суддів», при цьому застосування статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

13 квітня 2020 року Верховною Радою України ухвалено Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі по тексту Закон № 553-ІХ, набрав чинності з 18.04.2020), яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту: установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020 у справі № 1-14/2020 (230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 94-IX зі змінами.

Так у пункті 4 мотивувальної частини вищезазначеного рішення суд наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Конституція України має найвищу юридичну силу Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується статтями 8 та 55, 124 Конституції України.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Відповідно до статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Зокрема, 11.03.2020 Конституційним Судом України розглянуто конституційне подання Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16.10.2019 № 193-IX, «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 № 1798-VIII (рішення № 4-р/2020 від 11.03.2020).

У пункті 4.1. рішення № 4-р/2020 від 11.03.2020 зазначається, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України):

- від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002;

- від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005;

- від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008;

- від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018;

- від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.

Конституційний Суд України, після аналізу юридичних позиції щодо незалежності суддів, зробив висновок про те, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення № 4-р/2020 від 11.03.2020).

Тому обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів, і Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану, однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України, при цьому таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Отже Конституційний Суд України у рішенні № 10-р/2020 від 28.08.2020 у справі № 1-14/2020 (230/20) дійшов правового висновку, що, навіть, за умови допустимого обмеження виплат суддівської винагороди (за умов воєнного чи надзвичайного стану), втрачені, у зв`язку з цим кошти, підлягають компенсуванню відповідними виплатами.

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 01.01.2001 № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія за демократію через право (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства України, яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09.12.20219 № 969/2019 (далі Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (ч.1 ст. 124 Конституції України).

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо зупинення законами про Державний бюджет України на відповідний рік дії інших чинних законів України: зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин (абзаци третій-сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007); оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України. (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007); Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин (абзац другий пункту 5 мотивувальної частини рішення КСУ від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007); законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони (абзаци третій, четвертий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини рішення КСУ від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008); словосполучення «держава прагне», на думку Конституційного Суду України, означає намагання i обов`язок держави спрямовувати свою діяльність на виконання певного, визначеного Конституцією України завдання.

Аналіз термінів «баланс», «збалансувати», «збалансований бюджет» свiдчить, що збалансованість бюджету (держави, регіону) передбачає рівномірне (паритетне) співвідношення між його видатковою і доходною частинами, дотримання відповідності видатків доходам, проте не виключає при цьому можливостi прийняття бюджету з перевищенням видаткiв над доходами i навпаки (з дефiцитом або профiцитом). У той же час правова природа бюджету не може обмежуватися лише фiнансово-економiчною складовою. Бюджет це план формування та використання фінансових ресурсiв для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду.

У рішенні Конституційного Суду України № 26-рп/2008 від 27.11.200 зазначено, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами i територіальними громадами, і саме у виконані цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної i правової (абзаци другий, третій підпункту 3.2, абзац другий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини цього рішення).

З урахуванням вищенаведеного Закон України № 553-ІХ від 13.04.2020 про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам Конституції України, а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги, що будь-яке порушення процедури, незалежно від того чи нанесло воно прямі збитки особі, є порушенням права особи на встановлений процес та забезпечення принципу визначеності права, який дозволяє особі передбачити наслідки існування та застосування певної норми, колегія суддів вважає, що відповідач, який у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень, діяв всупереч приписів ст. ст. 19, 130 Конституції України, порушив приписи діючого законодавства України, що призвело до виплати позивачу суддівської винагороди у розмірі меншому ніж це визначено спеціальним Законом України «Про судоустрій і статус суддів», через безпідставне застосування відповідачем під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди 10-кратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.

Щодо доводів відповідача, що він не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету є безпідставними, оскільки, по-перше, ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» видатки Державного бюджету не визначались, а по-друге, відповідно до Додатку № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» загальні видатки на забезпечення здійснення правосуддя Законом № 553-ІХ були збільшені, а в частині фонду оплати праці залишились незмінними.

При цьому, відповідно до інформації, яка отримана судом першої інстанції на виконання ухвали суду про витребування доказів від ДСА України (лист від 08.04.2021), зміни до кошторису ТУ ДСА України в Запорізькій області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» не вносились.

Наданий до матеріалів справи кошторис ТУ ДСА у Запорізькій області на 2020 рік (та зміни до нього), свідчить про те, що у період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно у зв`язку із запровадженням обмеження суддівської винагороди бюджетні асигнування на оплату праці не зменшувались.

Отже, за такого правового регулювання, суд апеляційної погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди у спірному періоді з 18.04.2020 по 28.08.2020 відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20 за якою розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати позивачу суддівської винагороди у спірний період із застосування обмежень згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

При цьому судом апеляційної інстанції враховується правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 22 липня 2021 року у справі № 160/12091/20 та від 05 серпня 2021 року у справі № 160/12182/20.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного прав у спірних правовідносинах є стягнення з ТУ ДСА України в Запорізькій області на користь позивача нарахованої, але не виплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно в розмірі 264436,15 грн.

Проте суд апеляційної інстанції вважає помилковими вказані висновки суду першої інстанції, адже суддівська винагорода в розмірі 264436,15 грн. в період з 18.04.2020 до 27.08.2020 не була нарахована ОСОБА_1 , що підтверджується Довідкою про нараховану та фактично виплачену суддівську винагороду за період з 01.01.2020 по 31.08.2020 судді Хортицького районного суду Кучерука І.Г. від 11.11.2020 № 08-02/1308.

Зі змісту зазначеної довідки суд встановив, що в період з 18.04.2020 до 27.08.2020 суддівська винагорода ОСОБА_1 нараховувалася і виплачувалася із застосуванням обмежень згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

З огляду на встановлені обставини, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Територіального управління ДСА в Запорізькій області нарахувати та виплатити недоплачену суддівську винагороду.

Враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що певні висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справ, що потягло за собою постановлення невірного рішення в окремій частині, а тому останнє підлягає частковому скасуванню.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року в адміністративній справі № 280/7429/20 скасувати в частині стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно в розмірі 264436,15 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину з відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів.

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року в адміністративній справі № 280/7429/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 11 листопада 2021 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 11 листопада 2021 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров

суддя Т.І. Ясенова