Справа № 140/1559/21
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 140/1559/21 пров. № А/857/12528/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі №140/1559/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-ій інстанції Ковальчук В.Д.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в Волинський окружний адміністративний суд з позовом до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» (далі апелянт, відповідач, ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)»), в якій, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 16.03.2021 за вх. №12062/21 (а.с.27-28), просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої п. 10 Постанови від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в сумі 64607,18 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні, передбаченої п. 10 Постанови від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в сумі 71726,82 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України та 07.06.2016 звільнений з ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)» за власним бажання. Відповідно до наказу від 07.06.2019 №47/ОС-19 на час звільнення вислуга років складала 22 роки 08 місяців 25 днів, а тому вважає, що набув право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Однак, в порушення п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. №393 відповідачем при звільненні не виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вказує, що дізнавшись в грудні 2020 року про своє право на отримання одноразової грошової допомоги, 12.12.2020 він звернувся до відповідача про виплату йому одноразової допомоги, про те отримав відмову, оскільки відповідач вважає, що при стажі в установі 11 місяців 1 день позивач не набув такого права.

Відмову у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги позивач вважає протиправною, а тому звертаючись з заявою про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в сумі 71726,82 грн..

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 позов задоволено; відмову ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)» у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 в день звільнення одноразової грошової допомоги у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за 22 календарних роки служби визнано протиправною; стягнуто з ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)» в користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 71726,82 грн..

Не погоджуючись із вказаним рішенням, його оскаржив в апеляційному порядку відповідач ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)», просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив всі обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, а тому дійшов невірного висновку, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 ..

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів слідує, що позивач 02.03.2016 року звільнений зі служби в поліції, вислуга років у календарному обчисленні становила 21 рік 08 місяців 03 дні, одноразова грошова допомога при звільненні з Головного управління Національної поліції у Волинській області йому не вплачувалася, відомості щодо причин невиплати відсутні.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що за змістом норм чинного законодавства (зокрема, Порядку виплат грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №925/5 від 28.03.2018; Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших громадян», постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393) слідує висновок про те, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в 2016 році за попереднім місцем роботи в Головному управлінні Національної поліції у Волинській області, однак з урахуванням підстав звільнення, а у 2019 році йому б належала до виплати одноразова грошова допомога лише за період календарної служби з дня останнього прийняття на службу без врахування періоду попередньої служби. Оскільки позивач проходив службу в ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)» в період з 06.07.2018 по 07.06.2019, а це 11 місяців та 01 день, апелянт вважає, що відповідного права на одноразову грошову допомогу при звільненні не набув.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу у якому зазначив, що суд першої інстанції вірно встановлено усі обставини справи, прийнято законне судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції залишити без мін, а подану апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення - скасуванню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції України у Волинській області від 02.03.2016 № 41 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п. 5 ч. 1 ст. 77 (через службову невідповідність). Вислуга років на день звільнення складала: в календарному обчисленні 21 рік 08 місяців 03 дні. Відомості про нарахування та виплату одноразової допомоги при звільненні вказаний наказ не містить (а.с.14).

На підставі наказу ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)» від 07.06.2019 №47/ОС-19 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділення соціально-психологічної служби сектору максимального рівня безпеки Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні склала - 22 роки 8 місяців 25 днів, в тому числі зараховано: строкова служба в Збройних Силах - 01 рік 06 місяців 24 дні, служба в органах внутрішніх справ - 19 років 11 місяців 5 днів, служба в Національній Поліції України - 3 місяці 25 днів, служба в Державній кримінально-виконавчій службі України - 11 місяців 1 день (а.с.10).

Згідно з довідкою ДУ «Маневицька виправна колонія (№42)» від 12.02.2021 №42/609/4 грошове забезпечення позивача становило 13041,25 грн..

Відповідно розмір одноразової грошової допомоги з розрахунку 25% визначено 3260,31 грн. в рік, а за 22 роки 71726,82 грн., який стягнуто в користь позивача.

ОСОБА_1 12.12.2020 звернувся до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні, проте листом від 17.12.2020 №42/55/39-20/П-19 отримав відмову, оскільки відповідач вважає, що при стажі в установі 11 місяців 1 день позивач не набув такого права (а.с.11, 12).

Вважаючи відмову у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги протиправною позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції України у Волинській області від 02.03.2016 №41 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через службову невідповідність), а отже, при попередньому звільненні позивач не набув право на отримання такої допомоги.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки при попередньому звільненні з органів поліції у 2016 році позивач не набув права на отримання одноразової грошової допомоги та відповідно не отримував її, то при повторному звільненні має право на отримання одноразової грошової допомоги з урахуванням періоду попередньої служби в календарному обчислені 21 рік 8 місяців 3 дні.

Враховуючи викладені вище висновки суду першої інстанції, колегія суддів з такими не погоджується, вважає їх помилковими та зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Відповідно до ст. 102 Закону України «Про Національну поліцію» виплата одноразової грошової допомоги після звільнення зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон 2262-ХІІ).

Тобто, спірні правовідносини регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, яким визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

За змістом ч. 2 ст. 9 цього Закону№2262-ХІІ встановлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону №2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, не виплачується.

Аналогічні приписи містяться у пункті 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».

Так відповідно до пункту 10 вказаної Постанови військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:

- які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським і особам рядового і начальницького складу:

- які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується;

- які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.

Також ч. 6 ст. 9 Закону №2262-ХІІ передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Як встановлюється з матеріалів справи, підстава попереднього звільнення позивача зі служби в поліції (службова невідповідність) співпадає з підставами, визначеними частиною першою третьою статті 9 Закону №2262-ХІІ , при яких одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, не виплачується.

Так, відповідно до наказу Головного управління Національної поліції України у Волинській області від 02.03.2016 №41 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п. 5 ч. 1 ст. 77 (через службову невідповідність).

Інформація про службову невідповідність позивача зафіксована у атестаційному листі та у Витязі з наказу №41 о/с від 02.03.2016 як причина для звільненні зі служби в поліції (а.с.14,15).

Також до матеріалів справи долучено лист Головного управління Національної поліції у Волинській області від 15.02.2021 за №202/04/29-2021 на адвокатський запит представника позивача, у якому вказано, що умови нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні передбачено ст. 9 Закону №2262-ХІІ. Оскільки зазначеною статтею цього закону передбачено, що особам, які звільняються через службову невідповідність нарахування та виплата одноразової грошової допомоги не передбачена, вказана допомога ОСОБА_1 ГУ НП у Волинській області не виплачувалася.

Вказані обставини дозволяють суду встановити, що позивача з попереднього місця служби звільнено з підстав, які не передбачають права на отримання спірної допомоги, оскільки підстава його звільнення з поліції співпадає з підставами, передбаченими ч.3 ст. 9 Закону №2262-ХІІ , яка передбачає виключні підстави, за яких не виплачується одноразова грошова допомога при звільненні, тобто при яких особи позбавлені права на виплату вказаної допомоги.

Відтак, вірним є твердження апелянта про те, що оскільки позивач повторно був звільнений зі служби з органів Державної кримінально-виконавчої служби, йому б належала до виплати одноразова грошова допомога лише за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги, проте період проходження служби позивачем у державній установі «Маневицька виправна колонія №42» складає 11 місяців та 1 день, що з урахуванням наведених вище норм законодавства не дає підстав для такої виплати.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведені обставини не звернув належної уваги, не дав їм відповідної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положення ч.1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Отже, розглянувши усі подані документи і матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову якою в позові відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями ч.4 ст.229, 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі №140/1559/21 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи «Маневицька виправна колонія (№42)» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Р. Б. Хобор
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 11 листопада 2021 року