Справа № 460/9671/21
Суддя: Н.С. Гудима
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2021 року м. Рівне №460/9671/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гудими Н.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВідділу державної виконавчої служби у м.Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів)
про скасування арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту майна, накладеного постановою від 02.07.2010.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна їй стало відомо про наявність арешту нерухомого майна. Повідомлено, що підставою для накладення зазначеного арешту значиться постанова відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції від 02.07.2010. В грудні 2020 року позивач звернулася до відповідача з заявою про зняття арешту, однак у такому їй було відмовлено, оскільки через значну давність неможливо було встановити ні яким державним виконавцем накладався арешт, ні в рамках якого саме виконавчого провадження та якого виконавчого документа такі дії були здійснені. Вважає, що існування безпідставного, незаконного арешту на майно порушує її конституційне право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а тому просила скасувати накладений на нерухоме майно арешт в судовому порядку та позов задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 19.07.2021 позовна заява залишалася без руху (а.с.17-18).

Ухвалою суду від 13.09.2021 позивачу продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.22-23).

Ухвалою суду від 18.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та у порядку статті 287 КАС України призначено судове засідання на 01.11.2021. Цією ж ухвалою відповідача зобов`язано надати суду належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження ВП №20483683 та доказів на обґрунтування накладення арешту (а.с.30-31).

29.10.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.32-33), у якому відповідач позов не визнав. На обґрунтування заперечень зазначив, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби у м.Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) перебувало виконавче провадження №20483683 щодо примусового виконання постанови №3-2899 від 07.04.2010, виданої Рівненським міським судом Рівненської області про конфіскацію у ОСОБА_1 10 євро. Поряд з цим, постанова про відкриття виконавчого провадження №20483683 винесена 22.07.2010, тобто вже після накладення арешту на майно. У зв`язку з цим, вважає, що неможливо стверджувати, що арешт на майно накладений в межах ВП №20483683 з примусового виконання постанови №3-2899 від 07.04.2010. З огляду на наведене, стверджує, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

В судовому засіданні 01.11.2021 протокольною ухвалою судом оголошено перерву до 10.11.2021 для надання додаткових доказів.

В судове засідання 10.11.2021 представники сторін не прибули, хоча про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Від сторін надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі.

У зв`язку з цим, ухвалою від 10.11.2021 суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового розгляду справи (в письмовому провадженні) за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Як свідчить зміст позову, позивачем зазначено в якості відповідача Рівненський міський відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ().

Поряд з цим, суд враховує, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань правильним найменуванням відповідача () є Відділ державної виконавчої служби у м.Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Розглянувши заяви по суті та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 стало відомо, що згідно з постановою головного відділу Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції від 02.07.2010 на її нерухоме майно накладено арешт (номер запису про обтяження: 9997421) (а.с.7-8).

У зв`язку з цим, 29.12.2020 позивач звернулася до начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) з заявою про зняття вказаного арешту.

Листом №309 від 05.01.2021 у відповідь на дану заяву відповідач повідомив, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби у м.Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) перебувало виконавче провадження №20483683 щодо примусового виконання постанови №3-2899 від 07.04.2010, виданої Рівненським міським судом Рівненської області про конфіскацію у ОСОБА_1 10 євро. 22.07.2010 державним виконавцем відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 25.12.2010 державним виконавцем відділу винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" (неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місце проживання боржника). Поряд з цим, постанова про відкриття виконавчого провадження №20483683 винесена 22.07.2010, тобто вже після накладення арешту на майно. У зв`язку з цим, неможливо стверджувати, що арешт на майно накладений в межах ВП №20483683 з примусового виконання постанови №3-2899 від 07.04.2010. Інших даних, з яких було б можливо встановити підставу накладення арешту на майно ОСОБА_1 в автоматизованій системі виконавчого провадження не міститься (а.с.5-6).

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо незняття арешту з належного позивачу нерухомого майна, останній звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час накладення арешту на майно позивача та повернення виконавчого листа у ВП №20483683 регламентувались Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV).

Відповідно до ст.1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у вказаному Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених вказаним Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до вказаного Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до вказаного Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону №606-XIV примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною 1 ст.6 Закону №606-XIV встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з положеннями ч.1 ст.11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених вказаним Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.25 Закону №606-XIV за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно зі ст.57 Закону 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Зняття арешту з майна врегульовано ст.60 Закону 606-XIV.

Так, у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених вказаним Законом (ч.1 ст.50 Закону № 606-XIV).

Частиною 2 ст.50 Закону №606-XIV встановлено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню. В свою чергу, відсутність виконавчого провадження свідчить про відсутність правової підстави для здійснення примусового виконання рішення, а отже і відсутність правової підстави для забезпечення його реального виконання.

Як свідчить зміст листа відповідача №309 від 05.01.2021, виконавче провадження, на підставі якого накладено арешт на майно позивача було завершено та знищено, оскільки строк зберігання завершився. Відповідачем повідомлено лише про те, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби у м.Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) перебувало виконавче провадження №20483683 щодо примусового виконання постанови №3-2899 від 07.04.2010, виданої Рівненським міським судом Рівненської області про конфіскацію у ОСОБА_1 10 євро. 25.12.2010 державним виконавцем відділу винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" (неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місце проживання боржника), а виконавче провадження знищене на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону №606-XIV.

Поряд з цим, постанова про відкриття виконавчого провадження №20483683 винесена 22.07.2010, тобто вже після накладення арешту на майно, а тому підстави стверджувати, що арешт на майно накладений в межах ВП №20483683 з примусового виконання постанови №3-2899 від 07.04.2010 відсутні.

Суд враховує, що за правилами п.10 Розділу ІІІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 №1829/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.06.2017 за №699/30567 (далі - Правила) завершені виконавчі провадження, виконавчі провадження, за якими виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання, підлягають передачі до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця в порядку, визначеному розділом Х цих Правил. До передачі до архіву такі виконавчі провадження зберігаються за місцем їх формування. Відповідальними за збереження виконавчого провадження, яке не передано до архіву, є державний виконавець, приватний виконавець.

Відповідно до п.1, п.2 Розділу ХІ Правил передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Таким чином, знищенню підлягають лише завершені виконавчі провадження.

Будь-яких доказів щодо наявності незавершених виконавчих проваджень, боржником у яких є ОСОБА_1 , відповідачем суду не надано та матеріали справи не містять. Більше того, згідно з наданими відповідачем відомостями ОСОБА_1 не значиться у Єдиному реєстрі боржників (а.с.36).

Відповідно до ст.30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому вказаним Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 вказаного Закону України;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 вказаного Закону України;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 вказаного Закону України.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким жодні інші дії державного виконавця не проводяться.

При цьому, відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі - Інструкція №512/5) (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Як вже зазначалося судом раніше, за правилами ст.50 Закону №606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту.

Таким чином, відповідно до зазначеної статті та положень Інструкції №512/5 головний державний виконавець, завершуючи виконавче провадження, зобов`язаний був зняти накладений на майно позивача арешт. Попри це, як свідчать матеріали справи, а саме: відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, арешт з майна позивача, накладений постановою від 02.07.2010, державним виконавцем знятий не був.

Як наслідок, запис про існування відповідного арешту досі міститься у Реєстрі обтяжень нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою № 239980356 від 11.01.2021 (номер запису про обтяження: 9997421) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.7-8).

Водночас існування арешту на майно позивача порушує його конституційне право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (ст. 41 Конституції України).

Окрім того, згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зміст цієї статті полягає, серед іншого, в тому, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

З огляду на викладене, на переконання суду, наявність чинного арешту майна позивача, накладеного понад 10 років тому та неанульованого з вини посадових осіб органу державної влади, поза сумнівом, порушує законні права та інтереси позивача.

Відтак, встановлені обставини справи в їх сукупності дають підстави для висновку, що незняття відповідачем арешту з майна боржника є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби.

Висновки аналогічного змісту викладені у постанові Верховного Суду від 27.03.2020 у справі №817/928/17.

З огляду на викладене, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо незняття арешту з нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , накладеного постановою б/н від 02.07.2010.

Стосовно вимоги позивача та обраного нею способу захисту порушеного права шляхом зняття (скасування) накладеного арешту, то суд керується таким.

Системний аналіз положень Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016, зокрема приписів статей 13, 18, 37, 40, вказує на те, що посадові особи органу ДВС діють лише в рамках відкритих виконавчих проваджень, а повноваження державного виконавця як щодо накладення арешту на майно, так і щодо його скасування можуть бути реалізовані ним винятково під час здійснення виконавчого провадження.

Проте, як вже зазначалося, виконавче провадження, в рамках якого відповідачем накладено арешт на майно позивача, давно завершене та знищене, що не заперечується і відповідачем. Отже, його відновлення неможливе, тоді як в силу вимог закону накладений органом ДВС арешт на майно боржника підлягає зняттю (скасуванню) саме в рамках виконавчого провадження і не інакше.

Більше того, визначений ч.4 ст.59 Закону України Про виконавче провадження №1404-VIII перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна (коштів) боржника є вичерпним, а згідно з ч.5 цієї статті - у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Разом з тим, суд зауважує, що законні права та інтереси позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, насамперед порушуються наявністю у відповідному реєстрі інформації про державну реєстрацію обтяжень, а саме: арешту її нерухомого майна, номер запису про обтяження 9997421.

Припиняються обтяження на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили, про припинення такого обтяження.

Встановлені судом обставини справи та становище, в якому опинився позивач у зв`язку з існуванням чинного арешту його нерухомого майна, накладеного в рамках завершеного та знищеного виконавчого провадження, дають суду підстави для висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача у цьому випадку є прийняття судом рішення про скасування арешту з нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , накладеного постановою б/н від 02.07.2010 (номер запису обтяження 9997421) з наступним поданням такого рішення відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна позивача в порядку, визначеному чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту є належним і адекватним спірним правовідносинам.

Згідно з частинами 1-2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд звертає увагу на те, що в ході судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень не виконав свого процесуального обов`язку щодо доказування правомірності допущеної ним поведінки у спірних правовідносинах, будь-яких доказів на підтвердження протилежних, аніж встановлено судом фактів при розгляді цієї справи, не подав. Натомість, доводи позивача обґрунтовані, підтверджені належними та допустимими доказами, а факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 слід задовольнити повністю.

В силу приписів статті 139 КАС України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 241-246, 255, 270-272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Відділу державної виконавчої служби у м.Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (вул. Замкова, 22-а, м. Рівне, 33028, ) про скасування арешту майна - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у м.Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) щодо не зняття (не скасування) арешту з нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , накладеного постановою відділу Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції б/н від 02.07.2010.

Скасувати арешт нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , накладений згідно з постановою відділу Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції б/н від 02.07.2010 (номер запису про обтяження: 9997421).

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби у м.Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Днем подання апеляційної скарги є день її надходження до відповідного суду. Строк подання апеляційної скарги не може бути поновлено. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 11 листопада 2021 року

Суддя Н.С. Гудима