Справа № 300/705/21
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2021-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" листопада 2021 р. справа № 300/705/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі: судді Микитин Н.М.,
розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Яремчанського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ "Фінансова компанія" Алькор Інвест" про визнання протиправною та скасування постанови ВП 52229129 від 29.12.2018, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Мули О. Д., 26.02.2021 звернулася до суду з адміністративним позовом до Яремчанського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ "Фінансова компанія" Алькор Інвест" про визнання протиправною та скасування постанови ВП 52229129 від 29.12.2018 про стягнення виконавчого збору в сумі 107658,60 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно складено постанову від 29.12.2018 про стягнення виконавчого збору у розмірі 107658,60 грн з огляду на ряд порушень допущених державним виконавцем у ході виконавчого провадження ВП 52229129. Так, позивач вказує, що все виконавче провадження ВП № 52229129 проводилось державним виконавцем з численними порушеннями законодавства України. Вказані порушення щодо примусового виконання виконавчого листа виданого 22.12.2011 Яремчанським міським судом № 2-74, які є підставами для скасування постанов державного виконавця в межах ВП № 52229129, на даний час є предметом розгляду у Яремчанському міському суді. У цивільній справі.
Також, при винесенні оскаржуваної постанови щодо стягнення виконавчого збору державним виконавцем не правильно було здійснено обчислення розміру виконавчого збору. Так, законодавець чітко визначив, що виконавчий збір розраховується з фактично стягнутої суми. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.12.2018 стягувачу в рахунок погашення боргу було передане іпотечне майно на суму 999 879,60 грн, однак постановою від 29.12.2018 відповідачем вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 107 658,60 грн, що не є 10 % від суми, яка підлягала примусовому стягненню.
Крім того, слід також врахувати, що оцінку примусово відчуженого майна на суму 999 879,60 було проведено без повідомлення позивачки, як власника майна, а така оцінка також є предметом оскарження у порядку цивільного провадження в Яремчанському міському суді.
Третьою підставою до скасування оскаржуваної постанови представник позивача вказує на не вручення позивачу, як боржникові, такої постанови, оскільки відповідачем було не вірно зазначено її адресу, а саме не зазначено номеру будинку та вказано : АДРЕСА_1 . При цьому, представник позивача звертає увагу на те, що з 2015 року ОСОБА_2 переїхала проживати з сином у Бельгію на постійній основі. Відтак, в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази, які в свідчили про дійсну обізнаність позивачки щодо відкриття виконавчого провадження, передачу майна в рахунок погашення боргу, про закінчення виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору. З наведених підстав представник позивача вважає постанову про стягнення виконавчого збору протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду. Позовну заяву повернуто представнику позивача.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2021 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 про повернення позовної заяви у справі № 300/705/21 та направлено дану справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
29.06.2021 справа № 342/705/21 надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.
Ухвалою суду від 02.07.2021 відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами, передбаченими статтею 287 КАС України та призначено судовий розгляд на "07" липня 2021 р. о 10:00 год. Вказаною ухвалою суду витребувано у сторін докази по справі.
07.07.2021 представник позивача в судове засідання не з`явився, на адресу суду направив заяву від 06.07.2021 в якій вказав на неможливість прибуття в судове засідання та не заперечив щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ст. 257 КАС України на підставі поданих до позовної заяви доказів та документів.
Представники відповідача та третьої особи без самостійних вимог в судове засідання 07.07.2021 не з`явились, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки в судове засідання сторони суд не повідомили.
За наведених обставин, керуючись п.1 ч.3, ч.9 ст.205, ч.3 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.
У період з 12.07.2021 по 23.08.2021 суддя Микитин Н.М. перебувала у основній щорічній відпустці.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.09.2021 повторно витребувано у Яремчанського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) засвідчені належним чином і оформлені відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України копії: - матеріалів виконавчого провадження №52229129; - доказів направлення та вручення ОСОБА_1 постанови ВП 52229129 від 29.12.2018 про стягнення виконавчого збору в сумі 107658,60 грн.; - матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання постанови ВП 52229129 від 29.12.2018 про стягнення виконавчого збору. Також, зобов`язано ОСОБА_1 надати до суду засвідчені належним чином і оформлені відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України копії всіх сторінок паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 та паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 . Надано строк до виконання ухвали суду до 10 вересня 2021 року.
14.09.2021 відповідач надав суду витребовувані судом копії матеріалів ВП № 52229129, однак відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву.
На адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду 21.09.2021 надійшли копії всіх сторінок паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 та паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 .
Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, враховуючи наступне.
Частина 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси і просити про їх захист.
Згідно частини 1 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Судом встановлено, що рішенням Яремчанського міського суду від 10.08.2011 № 2-74/2011 вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість згідно кредитного договору № 61-2/201 від 09.10.2008 в розмірі 1 074 766,09 грн (том 1 зв. бік а.с. 14 15)
14.09.2016 представник ПАТ "ВіЕс Банк" звернувся до Яремчанського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області із заявою від 18.07.2016 про відкриття виконавчого провадження (том 1 а.с.192).
19.09.2016 державним виконавцем Яремчанського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Юрчук У.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №52229129 про примусове виконання виконавчого листа №2-74 виданого 22.12.2011 Яремчанським міським судом, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ "Фольксбанк", правонаступником якого є ПАТ "ВіЕс Банк" заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 074 766,09 грн (том 1 а.с. 243).
29.12.2018 головним державним виконавцем Яремчанського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Гуменюком В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з передачею стягувачу іпотечного майна на суму 999879 грн (том 1 зв.бік а.с. 26).
Разом з тим, 29.12.2018 старшим державним виконавцем, на підставі статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», вирішено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 10% від суми боргу у розмірі 107 658,60 грн, про що складено постанову (том 1 зв. бік а.с.27).
Не погодившись з правомірністю постанови про стягнення виконавчого збору від 29.12.2018, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
Суд, у відповідності до статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи питання про те, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, виходить з положень нормативних актів в редакціях, що діяли на момент виникнення цих правовідносин та зазначає зміст норм права відповідно до них.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 25 Закону України від 21 квітня 1991 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV; чинний на дату відкриття виконавчого провадження (19.09.2016); в редакції вказаного Закону від 12.06.2016) встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Згідно із положеннями частин першої, третьої статті 27 Закону Закон № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.
За текстом частини першої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
Згідно норм частин шостої, восьмої статті 28 Закону № 606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.
Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Відповідно до пункту 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Пунктом 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно частин першої, другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції від 22.11.2018, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови 29.12.2018) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Слід зазначити, що в межах виконавчого провадження ВП №52229129 про примусове виконання виконавчого листа №2-74 від 22.12.2011 року, державним виконавцем було вчинено дії, спрямовані на фактичне стягнення заборгованості щодо виконання виконавчого документа, зокрема, направлення запитів до відповідних органів з метою встановлення наявності будь-якого майна, що зареєстроване за боржником, накладення арешту на майно боржника, призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні, здійснено передачу іпотечного майно стягувачу в рахунок погашення боргу.

Вжиті державним виконавцем дії призвели до фактичного погашення заборгованості на виконання виконавчого листа №2-74 від 22.12.2011 з ОСОБА_1 шляхом передачі стягувачу іпотечного майна на суму 999879,00 грн та закінчення виконавчого провадження.

За змістом спірної постанови, виконавчий збір у розмірі 10 відсотків державний виконавець розрахував на основі суми, що підлягала примусовому стягненню відповідно до виконавчого листа, виданого Яремчанським міським судом по справі №2-74 від 22.12.2011.

Відтак, у даному випадку спір у справі виник у зв`язку з тим, що державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору за виконання виконавчого документа, за яким сума, що фактично стягнута - 999879 грн. є меншою від суми, яка підлягала стягненню за виконавчим листом - 1 076 586,09 грн, відтак розмір виконавчого збору повинен був становити 10 % від фактично стягнутої суми, а не суми, що підлягала стягненню.

З огляду на наведене, суд звертає увагу на те, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа було відкрито відповідно до Закону № 606-XIV.

Відтак, розмір виконавчого збору, зокрема, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, за правилами частини першої статті 28 Закону № 606-XIV, становив 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню.

Зважаючи на те, що боржник у встановлений виконавцем у постанові від 19.09.2016 про відкриття виконавчого провадження строк (26.09.2016) не сплатив заборгованості за виконавчим документом, розпочалося примусове виконання цього рішення (за змістом частини першої статті 25 Закону № 606-XIV).

Слід зазначити, що з 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII.

В подальшому, водночас із закінченням виконавчого провадження згідно з постановою від 29.12.2018, державний виконавець, виніс спірну постанову про стягнення виконавчого збору з розрахунку 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню.

Частина друга статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції від 22.11.2018, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови 29.12.2018) містила норму аналогічного змісту щодо визначення розміру виконавчого збору - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

На думку суду, з огляду на те, що виконавче провадження (з примусового виконання виконавчого листа Яремчанського міського суду від 10.08.2011 у справі № 2-74/2011) було відкрито за правилами, передбаченими Законом № 606-XIV, чинного на дату ухвалення постанови від 19.09.2016 ВП № 52229129, то при визначенні розміру виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, треба керуватися положеннями статті 28 Закону № 606-XIV (чинного на той час). Ці положення, як вже вище зазначалось судом, передбачають, з-поміж іншого, стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню (якщо йдеться про примусове виконання рішення майнового характеру).

Аналіз положень вказаної статті у зіставленні з фактичними обставинами цієї справи дає підстави стверджувати, що розмір фактичного стягнення коштів шляхом передачі стягувачу іпотечного майна на суму 999879,00 грн в рамках примусового виконання згаданого виконавчого документа, виконавче провадження по якому закінчено, не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим виконавчим документом, що й було зроблено відповідачем.

Більше того, суд вважає за необхідне вказати, що як Закон №606-XIV (в редакції на час відкриття виконавчого провадження № 52229129 19.09.2016), так і Закон №1404-VIII (в редакції на час закінчення виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору 29.12.2018) передбачають стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Щодо посилання сторони позивача на не направлення 29.12.2018 спірної постанови позивачу, то вказана обставина не може слугувати єдиною самостійною підставою до скасування такої постанови.

В частині доводів сторони позивача про допущення державним виконавцем ряду порушень законодавства України в ході виконавчого провадження ВП № 52229129 щодо примусового виконання виконавчого листа виданого 22.12.2011 Яремчаським міським судом № 2-74, які є підставами для скасування постанов державного виконавця в межах ВП № 52229129, то суд вказує на те, що оцінка таким буде надана Яремчанським міським судом в межах цивільної справи № 354/357/21, що перебуває на його розгляді та предметом спору якої постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про опис та арешт майна боржника, постанови про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні, постанови про передачу майна стягувачу, постанови про закінчення виконавчого провадження та визнання недійсним висновку оцінювача про вартість майна ВП № 52229129 (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/95178875).

Щодо посилання сторони позивача на не направлення 29.12.2018 вказаної постанови позивачу, то така обставина не може слугувати єдиною самостійною підставою до скасування постанови. При цьому, суд бере до уваги ту обставину, що позивач з 2015 року переїхала проживати з сином у Бельгію на постійній основі, що вказано у позовній заяві.

Щодо неподання відзиву на позовну заяву відповідачем суд зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Так, відповідачем не повідомлено суду причин неподання відзиву на позов.

Крім цього, відповідно до вимог ч. 2 ст. 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У той же час, в адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з`ясування всіх обставин у справі (пункт 4 частини 3 статті 2, частини 2,4 статті 9, частина 4 статті 77, частина 6 статті 94 КАС України).

Суд вжив всіх заходів на з`ясування обставин, які мають значення для даної справи, в тому числі витребував докази з власної ініціативи (ухвали суду від 02.07.2021 та від 02.09.2021).

Подані відповідачем докази у своїй сукупності дають підстави вважати, що оскаржуване рішення є правомірними, прийнятими обґрунтовано, з дотриманням норм чинного законодавства, а тому, неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, з врахуванням принципу офіційності, не кваліфікується як визнання позову останнім.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Отже, обов`язок суду мотивувати прийняте ним рішення не можна сприймати буквально як необхідність відповідати на кожен аргумент заявника.

З огляду на викладене, суд вважає, що постанова відповідача від 29.12.2018 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 107658,60 грн в межах виконавчого провадження № 52229129 є правомірною та не підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги встановлені обставини та наведені норми законодавства суд дійшов висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору від 29.12.2018 відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України. Доводи позивача не спростовують правомірності прийняття вказаного рішення та не дають суду підстав для визнання його протиправним. Відтак у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Зважаючи на висновок суду про необґрунтованість адміністративного позову, відповідно до вимог статті 139 КАС України не підлягають стягненню із відповідача суб`єкта владних повноважень судового збору та витрат на правничу допомогу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 287, 297 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 );

Відповідач - Яремчанський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (, вул. Курортна, буд. 4/2, м. Яремче, Івано-Франківська область, 78500);

Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - ТОВ "Фінансова компанія" Алькор Інвест" (, вул. Січових Стрільців, буд. 77, офіс 610Г м. Київ, 04053).

Суддя /підпис/ Микитин Н.М.