Справа № 380/8832/20
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/8832/20 пров. № А/857/13631/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Обрізка І. М., Шевчук С. М.;

за участю секретаря судового засідання Максим Х. Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 380/8832/20 (головуючий суддя Потабенко В. А., м. Львів, повне судове рішення складено 22 червня 2021 року) за позовом ОСОБА_1 до голови Дрогобицької міської ради Львівської області Кучми Тараса Ярославовича, виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області про скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2020 року Львівським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до голови Дрогобицької міської ради Львівської області Кучми Тараса Ярославовича, виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування розпорядження міського голови Дрогобицької міської ради від 04.09.2020 №697к «Про звільнення ОСОБА_2 »; поновлення позивача на посаді головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради з 05.09.2020; стягнення з виконавчого комітету Дрогобицької міської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.09.2020 по день поновлення на роботі.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що волевиявлення на припинення трудових відносин у ОСОБА_1 не було, дату, з якої її слід було б звільнити з посади, нею у заяві не зазначено, сторони згоди щодо такої не досягали. Згідно резолюції проставленої на заяві, роботодавець самостійно визначив дату звільнення «09.09.2020» на власний розсуд, а тому відсутні підстави для звільнення її за згодою сторін відповідно до ст. 36 Кодексу законів про працю України. Також позивач зазначає, що нею 04.09.2020 складено та подано заяву про відкликання заяви про звільнення від 03.09.2020, яка мотивована відсутністю волевиявлення щодо звільнення за угодою сторін. Вказує, що відповідачем вказана заява до уваги не взята, як і її пояснення від 09.09.2020 щодо відсутності на роботі з 04.09.2020 по 09.09.2020 у зв`язку з виконанням усного доручення міського голови «не з`являтись у Дрогобицькій міській раді», яке було ним озвучено одразу ж після того, як він змусив позивачку написати заяву на звільнення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Дрогобича Кучми Тараса Ярославовича № 697к від 04.09.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради з 10.09.2020 року. Постановлено стягнути з виконавчого комітету Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2020 по 08.06.2021 включно у розмірі 152285,64 грн. Рішення суду в частині поновлення на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 24562,20 грн. допущено до негайного виконання.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідачем - виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради Львівської області, подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що написання заяви 03.09.2020 року з проханням звільнити ОСОБА_1 із займаної посади за згодою сторін свідчить про її особисте волевиявлення звільнитися з роботи, та не є вимушеним кроком під впливом психологічного чи морального примусу. Щодо твердження позивачки про те , що заява від 03.09.2020 не містить дати звільнення не свідчить про відсутність її волевиявлення на звільнення, а свідчить про те, що позивачка готова була звільнитися після підписання даної заяви. Волевиявлення сторін закріплено документально розпорядженням № 694-к від 04.09.2020 року, відповідно до даного розпорядження, позивача було звільнено з 09.09.2020, тобто в найкоротший термін отримання з казначейства коштів та виплати в день звільнення розрахункових, з метою уникнення порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України.

Представник відповідачів, та голова Дрогобицької міської ради Львівської області Кучма Тарас Ярославович, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримали та просять таку задовольнити в повному обсязі.

Позивач, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечили та просить таку залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Встановлено, що розпорядженням міського голови м. Дрогобича від 04.09.2020 №697к «Про звільнення ОСОБА_2 » позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору прес-служби організаційного відділу виконкому Дрогобицької міської ради відповідно до п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за угодою сторін, 09 вересня 2020 року. Підстава звільнення: заява ОСОБА_1 .

Про винесення вказаного розпорядження та звільнення ОСОБА_3 зроблено відповідний запис №9 від 09.09.2020 в її трудовій книжці.

Також встановлено, що 04.09.2020 позивачем складено заяву, в якій остання просила відкликати заяву про звільнення за згодою сторін від 03.07.2020 у зв`язку з відсутністю вільного волевиявлення на звільнення із займаної посади. Також просила не вживати заходів щодо її звільнення.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України від 07.06.2001 №2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, служба в органах місцевого самоврядування припиняється також і із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України.

Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» встановлено, що рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Колегія суддів наголошує, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін щодо підстави припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

Задовольняючи в повному обсязі адміністративний позов, суд першої інстанції зробив висновок, що за відсутності у заяві про звільнення позивачки дати, з якої вона бажає звільнитися із займаної посади, відповідачем протиправно припинено трудові відносини з позивачкою, в односторонньому порядку визначивши дату звільнення - 09.09.2020 та, відповідно, протиправно прийнято оскаржуване розпорядження від 04.09.2020 №697к «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Встановлено, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 23.03.2017 призначена на посаду головного спеціаліста з питань інформаційної політики сектору прес-служби організаційного відділу Дрогобицької міської ради Львівської області та 23.03.2017 прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування.

03.09.2020 на ім`я голови Дрогобицької міської ради Львівської області позивачка подала заяву про звільнення із займаної посади «за згодою сторін» та без зазначення дати звільнення.

На вказаній заяві міститься резолюція «Не заперечую» та «До розпорядження. Звільнити 09.09.2020» міського голови Т. Кучми.

Оглянувши написану заяву та заслухавши пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку, що факт написання заяви 03.09.2020 року з проханням звільнити ОСОБА_1 із займаної посади за згодою сторін свідчить про її особисте волевиявлення звільнитися з роботи, та не є вимушеним кроком під впливом психологічного чи морального примусу.

Також колегія суддів вказує, що дійсно, заява від 03.09.2020 не містить дати звільнення, вказаної позивачем, проте подальша поведінка ОСОБА_1 та її відсутність на робочому місці 04, 07 та 08 вересня 2020 року свідчить про бажання позивача припинити трудові відносини взагалі із дати написання заяви про звільнення, тобто з 03 вересня 2020 року, а також відсутність на робочому місці означає про здійснення усної узгодженості дати звільнення - 09 вересня 2020 року.

Суд приймає до уваги пояснення, надані у судовому засіданні міським головою Кучмою Т.Я. про те, що віза із зазначенням дати звільнення "09 вересня 2020 року" була проставлена на заяві про звільнення у присутності ОСОБА_1 , оскільки подальше незявлення на робоче місце в повному обсязі підтверджують таку домовленість сторін про чітку і узгоджену дату звільнення позивача.

Вищезазначене волевиявлення сторін закріплено документально розпорядженням № 694-к від 04.09.2020 року. Відповідно до даного розпорядження, позивача було звільнено з 09.09.2020, тобто в найкоротший термін отримання з казначейства коштів та виплати в день звільнення розрахункових, з метою уникнення порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України.

Також суд апеляційної інстанції вказує щодо подання ОСОБА_1 заяви 07.09.2020 про відкликання заяви від 03.09.2020 про звільнення за згодою сторін, то факт відкликання працівником заяви про звільнення за угодою сторін не несе за собою жодних юридичних наслідків.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.

При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

Колегія суддів наголошує, що домовленість сторін може бути як усна, так і письмова, і це стосується також і дати звільнення, погодження якої може бути як усним, так і письмовим.

Що стосується твердження ОСОБА_1 про чинення на неї відповідачем 1 морального тиску, то суд зазначає, що матеріалами справи такий жодним чином не підтверджений.

Допитана судом першої інстанції в якості свідка секретар міського голови м. Дрогобича ОСОБА_4 в судовому засіданні спростувала той факт, що на позивача чинився будь-який психологічний (моральний) тиск.

Таким чином, твердження позивача про те, що заява про її звільнення написана під психологічним тиском не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи.

Також, згідно журналу реєстрації вхідної кореспонденції виконавчого комітету Дрогобицької міської ради (належним чином засвідчена копія відповідної сторінки якого знаходиться в матеріалах справи), прошитий та пронумерований, засвідчений підписом начальника відділу кадрів Н.Паращак та скріплений печаткою, з якого вбачається, що під № 786 від 04.09.2020 зареєстровано заяву ОСОБА_1 .

Відтак, розпорядження міського голови Дрогобицької міської ради від 04.09.2020 №697к «Про звільнення ОСОБА_2 » було прийнято відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України та скасуванню не підлягає.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Суд апеляційної інстанції застосовує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», де вказано, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на все вищевказане, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції ці обставини не враховано та безпідставно прийнято рішення про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 380/8832/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до голови Дрогобицької міської ради Львівської області Кучми Тараса Ярославовича, виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області про скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді І. М. Обрізко
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 12 листопада 2021 року у звязку із тимчасовою непрацездатністю члена колегії судді Шевчук С.М.