Справа № 420/10932/21
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В. розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Господарського суду Одеської області (проспект Шевченка, 29, м. Одеса, 65119, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна судова адміністрація України (вул.Липська, 18/5, м.Київ, 01601, ) про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд: скасувати наказ голови Господарського суду Одеської області №5-К від 11 червня 2021 р. в частині припинення з 01 червня 2021 року виплату доплат до посадового окладу судді Господарського суду Одеської області, який не здійснює правосуддя, ОСОБА_1 , а саме: надбавки за вислугу років; зобов`язати Господарський суд Одеської області провести нарахування та виплату судді Господарського суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01.06.2021 року, а саме: виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, у формі надбавки за вислугу років.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Указом Президента України від 28.12.2010 р. він був призначений строком на п`ять років на посаду судді Господарського суду Одеської області. У 2016 року його повноваження як судді припинились, на момент подання позову він обіймає посаду судді зазначеного суду, проте, не здійснює правосуддя, у зв`язку із закінченням строку повноважень, та неможливістю закінчити процедуру первинного кваліфікаційного оцінювання, розпочату у 2016 році, у зв`язку із відсутністю правомочного складу ВККС України. Спірним наказом з 11.06.2021 йому було припинено нарахування та виплату доплат до посадового окладу за вислугу років з огляду на неоднакове застосування судами положень частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Вважаючи таке рішення протиправним, з огляду на позицію, що викладена в рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 (4016/15), позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

21.07.2021р. до суду від Господарського суду Одеської області надійшов відзив на позовну заяву (вхід.№39454/21), в якому відповідачем наголошено, що суддям, які з незалежних від них причин не здійснюють правосуддя, у т.ч. ОСОБА_1 , з 01.01.2020 р. здійснювались доплати за вислугу років до посадового окладу з огляду на рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, також, зазначена доплата була встановлена й у 2021 році. Проте, зважаючи на неоднакове застосування судами положень частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та до остаточного вирішення питання застосування зазначеної норми закону, відповідачем припинено з 01.06.2021 нарахування та виплату доплати до посадового окладу, у тому числі, ОСОБА_1 .

10 серпня 2021 року до суду (вх.№43576/21) до суду від Державної судової адміністрації України надійшли письмові пояснення на позовну заяву, у яких третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, зазначила, що враховуючи рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим. Також, зазначено, що пунктом 11 рішення XVIII чергового з`їзду суддів України «Щодо критичного стану забезпечення судів, зміцнення незалежності суддів та захисту їх професійних інтересів», який відбувся 9-11 березня 2021 року, Державній судовій адміністрації України, розпорядникам бюджетних коштів, доручено вжити заходів для нарахування та виплати доплат суддям, які з незалежних від них причин не здійснюють правосуддя.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №420/10932/21 за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Одеської області, Державної судової адміністрації про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 10.09.2021 р. розгляд справи №420/10932/21 за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Одеської області, Державної судової адміністрації про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 р. закрито підготовче провадження по справі №420/10932/21, призначено справу до судового розгляду по суті.

Враховуючи наявність передбачених приписами ч.9 ст.205 КАС України, підстав, та зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, розгляд даної адміністративної справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного податкового законодавства, суд встановив наступне.

Указом Президента України №290/2010 від 28 грудня 2012 року постановлено призначити строком на п`ять років у місцевих господарських судах, у тому числі, на посаду судді господарського суду Одеської області - ОСОБА_1 .

Наказом господарського суду Одеської області від 24 січня 2011 року №1-К наказано зарахувати ОСОБА_1 до складу суддів господарського суду Одеської області з 24 січня 2011 року з посадовим окладом 2988 грн. на місяць.

Наказом Господарського суду Одеської області від 06 червня 2019 року №22-к «Про відновлення доплати за вислугу років суддям», відповідно до статті 135, 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 та рішення ради суддів України «Про право суддів здійснювати правосуддя після спливу строку відсторонення та на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018» від 19.04.2019 №21, наказано, окрім іншого: «Відновити судді ОСОБА_1 :-з 04 грудня 2018 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків від посадового окладу, як такому, стаж роботи якого становить більше 10 років.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, 11.06.2021року Господарським судом Одеської області на адресу Державної судової адміністрації надав лист №08-26/3390/2021 (а.с.40), з проханням, у зв`язку з неузгодженністю законодавства в частині доплат до посадового окладу за вислугу років у складі суддівської винагороди з 01.01.2020р., надати роз`яснення в цій частині.

Також, Наказом господарського суду Одеської області від 11 червня 2021 року №5-к «Про припинення виплат», відповідно до частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII та до остаточного вирішення питання застосування частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням позиції, викладеної в рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15), рішення Ради суддів України від 19.04.2019 №21 щодо нарахування та виплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, враховуючи неоднакове застосування судами положень частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», керуючись статтею 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», наказано, окрім іншого, припинити з 01.06.2021року нарахування та виплати доплати до посадового окладу за вислугу років судді господарського суду Одеської області ОСОБА_1 , який не здійснює правосуддя.

Відповідно до розрахункових листів ОСОБА_1 , позивачу за червень 2021 року доплату до посадового окладу за вислугу років, не нараховано.

Вважаючи наказ господарського суду Одеської області від 11 червня 2021 року №5-к «Про припинення виплат» в частині, що стосується позивача, протиправним, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно з частиною п`ятою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Згідно з частиною десятою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Відповідно до пункту 17 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.

Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Відповідно до пункту 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) (чинного до 01 січня 2020 року) право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) (чинного до 01 січня 2020 року) до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

На підставі підпункту 16 пункту 1 розділу I Закону України від 16 жовтня 2019 року №193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» виключено пункти 22 і 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) (текст яких написано вище).

Відповідно до частин першої-третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (тут і далі - в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд») суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2)перебування на адміністративній посаді в суді; 3)науковий ступінь; 4)роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук з відповідної спеціальності у розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.

За висновками вказаного Рішення, Конституційним Судом України вирішено:

« 1.Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

2.Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді».

Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 08.06.2016 у справі №4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені» (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України, пункт 7 рішення № 4-рп/2016).

З огляду на викладене вище, вказане рішення стосується не тільки попередніх редакцій Закону, а й аналогічних вимог ч.10 ст.135 нині діючого Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016, тобто Конституційний Суд України вирішує вказане питання не тільки ретроспективно відносно двох минулих редакцій Закону, а й прив`язує визнання його положень неконституційними і для цілей нині діючого Закону.

Отже, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Відповідно до частини другої статті 151-2 Конституції України, рішення та висновки Конституційного Суду України є остаточними і обов`язковими до виконання. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини Рішення КСУ від 14.12.2000 №15-рп/2000у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

У позовній заяві позивач порушив питання щодо застосування частини десятої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) в умовах, коли у судді закінчилися повноваження на здійснення правосуддя. У контексті обставин даної справи, спір виник, у зв`язку з тим, що позивачеві починаючи з червня 2021 року не нараховано і не виплачено доплату до посадового окладу (за вислугу років), підставою для чого, як вбачається власне з зі змісту оскаржуваного рішення, та відзиву відповідача на позовну заяву, послугувало неоднакове застосування судами положень частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII) в частині нарахування доплат до посадового окладу суддям, які не відправляють правосуддя з незалежних від них причин.

Верховний Суд у постанові від 14.10.2021 у справі № 120/1655/21-а, вказав, що від чіткої відповіді на питання щодо причин, які зумовили припинення виплати надбавок до посадового окладу й залежить правильне вирішення спору.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи.

Так, відповідно до інформації, розміщеної на сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (https://hcj.gov.ua/doc/doc/3556), рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді господарського суду Одеської області ОСОБА_1 .

Рішенням від 29 січня 2018 року № 7/зп-18 Комісія призначила проведення іспиту під час кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, визначеного рішенням Комісії від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-18, та встановила мінімально допустимий бал іспиту 50 відсотків від максимально можливого бала у разі набрання суддею: - 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за складання анонімного письмового тестування; - 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.

Суддя господарського суду Одеської області ОСОБА_1 за результатами складання анонімного письмового тестування отримав 74,2 бала, за виконання практичного завдання 51,5 бала.

Рішенням від 26 квітня 2018 року № 545/ко-18 Комісією визначено, що суддя господарського суду Одеської області ОСОБА_1 не склав іспиту, відмовивши йому у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді -«Дослідження досьє та проведення співбесіди». Визнано суддю ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та відповідно до абзацу другого пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» внесено до Вищої ради правосуддя подання про його звільнення з посади судді господарського суду Одеської області.

Не погоджуючись із рішенням Комісії, ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до Комісії про визнання незаконним і скасування рішення від 26 квітня 2018 року № 545/ко-18.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 21 лютого 2019 року у справі № 9901/642/18 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комісії про визнання незаконним і скасування рішення від 26 квітня 2018 року № 545/ко-18.

Під час засідання Вищої ради правосуддя суддя зазначив, що Комісією щодо нього не завершено первинне кваліфікаційне оцінювання, а тому з урахуванням положень пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» процедура кваліфікаційного оцінювання щодо нього підлягає завершенню за правилами, які діяли на день початку такого оцінювання.

За результатами розгляду вказаного подання з рекомендацією Комісії про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Одеської області, з урахуванням інформації, що міститься в копії суддівського досьє, наданих суддею у засіданні пояснень, Вища рада правосуддя встановила, що Рішенням Вищої ради правосуддя від 18 червня 2020 року № 1874/0/15-20 відмовлено у задоволенні подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Одеської області на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, з підстав не вмотивованості рішення ВККС України від 23 липня 2018 року №1286/ко-18.

Отже, рішення ВККС України від 26 квітня 2018 року №545/ко-18 втратило своє юридичне значення.

У зв`язку з прийняттям Закону України від 16 жовтня 2019 року №193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» повноваження складу ВККС України припинились починаючи з 07.11.2019р.

При цьому, суд акцентує, що відповідачем жодним доказом не спростовано, що позивач наразі не здійснює відправлення правосуддя, з незалежних від нього причин.

Таким чином, вирішуючи даний спір, судом враховується Рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018 (як на мотиви, так і висновки), в тій його частині, яка стосується (не)конституційності положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII).

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційний Суд України зазначив, з-поміж іншого, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється саме Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону № 192, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (від 02 червня 2016 року №1402-VIII).

За текстом Рішення, зазначено, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону № 192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону №192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційним Судом України також констатовано, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону №192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону №192 для цілей застосування окремих положень Закону №1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Отже, з уваги на викладене, можливо дійти висновку, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.

Зазначений висновок наведений у постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі №120/1655/21-а, який є обов`язковим для суду в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

Окрім того, суд враховує позицію Ради суддів України, викладену у рішенні від 03.09.2021 №35 «Щодо доплат суддям, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них», відповідно до якої: - «Сам по собі факт, що у рішенні не наведені усі випадки, коли суддя не здійснює правосуддя (наприклад виплата винагороди суддям, повноваження яких припинились, виплата винагороди суддям, які не здійснюють правосуддя через не приведення їх до присяги тощо) не дає підстав вважати, що дане рішення КС не може бути застосовним до них».

Посилання відповідача на те, що рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 не поширюється на норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016, суд вважає помилковим, оскільки суперечить наведеним вище висновкам Конституційного Суду України у рішеннях №4-рп/2016 від 08.06.2016 та № 11-р/2018 від 04.12.2018.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та зважаючи, що позивач - ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді судді господарського суду Одеської області, не здійснює правосуддя, з незалежних від нього причин, та підстав, він має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15).

Так, ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проте, як з`ясовано судом, вище окресленим критеріям спірне рішення господарського суду Одеської області № 5-К від 11 червня 2021 року в частині припинення з 01 червня 2021 року виплати доплат до посадового окладу судді, який не здійснює правосуддя, ОСОБА_1 , судді Господарського суду Одеської області, а саме надбавки за вислугу років не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1)визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2)визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3)визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4)визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5)встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6)прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню, шляхом скасування наказу голови Господарського суду Одеської області №5-К від 11 червня 2021 р. в частині припинення з 01 червня 2021 року виплати доплат до посадового окладу судді, який не здійснює правосуддя, ОСОБА_1 , судді Господарського суду Одеської області а саме: надбавки за вислугу років; зобов`язання Господарського суду Одеської області провести нарахування та виплату судді Господарського суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01.06.2021 року, а саме виплату доплат до посадового окладу, у формі надбавки за вислугу років.

Також, суд зазначає, що позивач просив допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Відповідно до норм п.1 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, враховуючи те, що судом не вирішувалось питання щодо стягнення конкретно визначеного розміру суми доплати, а лише вирішувалось питання щодо зобов`язання вчинити дії по її нарахуванню та виплаті, означена вимога ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 правомірні, документально підтверджені, та обґрунтовані, отже підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 72-77, 139, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Господарського суду Одеської області (проспект Шевченка, буд.29, м.Одеса, 65119, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна судова адміністрація України (вул.Липська, 18/5, м.Київ, 01601, ) про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

2. Скасувати наказ голови Господарського суду Одеської області №5-К від 11 червня 2021 р. в частині припинення з 01 червня 2021 року виплату доплат до посадового окладу судді, який не здійснює правосуддя, ОСОБА_1 , судді Господарського суду Одеської області а саме: надбавки за вислугу років;

3. Зобов`язати Господарський суд Одеської області провести нарахування та виплату судді Господарського суду Одеської області ОСОБА_1 суддівської винагороди з 01.06.2021 року, а саме виплату доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя, у формі надбавки за вислугу років.

4. Стягнути з Господарського суду Одеської області (проспект Шевченка, буд.29, м.Одеса, 65119, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім)грн.00коп.

Ршення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Харченко Ю.В.