Справа № 0907/2-а-3/2011
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2021-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 0907/2-а-3/2011 пров. № А/857/16170/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М,

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційні скарги Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2021 року у справі № 0907/2-а-3/2011 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( місто Івано-Франківськ ), Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( місто Івано-Франківськ ), Держави України в особі Державної казначейської служби України, Держави України в особі Міністерства юстиції України про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування майнової та моральної шкоди,-

суддя в 1-й інстанції Татарінова О.А.,

час ухвалення рішення 26.07.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення 29.07.2021 року,

В С Т А Н О В И В :

28.06.2003 р. ОСОБА_1 , під час триваючої процедури виконання вироку обласного суду Івано-Франківської області від 24.11.1997 p., звернувся до Івано - Франківського міського суду з позовом до Івано-Франківського міського управління юстиції та відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання незаконним невиконання судових рішень та стягнення відшкодування заподіяної шкоди (Т.І, а.с.2-3). 11 лютого 2005 року подав уточнюючу позовну заяву (Т.І, а.с.55-62), в якій збільшив позовні вимоги, зазначивши відповідачем державу. 21 вересня 2004 року з ідентичним позовом до суду звернулася ОСОБА_3 . Ухвалою суду від 28 березня 2005 року вказані позови були об`єднані в одне провадження. 25 травня 2005 року з ідентичним позовом до суду звернувся ОСОБА_2 . Ухвалою суду від 26 червня 2006 року позови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були об`єднані в одне провадження.

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2012 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 18.11.2004 р. та визнано, що Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області допустили бездіяльність в частині невиконання обов`язку по контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції. Стягнуто з відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції завдану моральну шкоду в користь ОСОБА_1 10 000 грн., ОСОБА_3 5000 грн., ОСОБА_2 5000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2013 року апеляційні скарги Прокуратури Івано-Франківської області, Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 листопада 2012 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо не виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 р. Визнано, що Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області допустили бездіяльність в частині невиконання обов`язку по контролю за діяльністю Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції. В решті вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 вересня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 9 листопада 2012 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 серпня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позовні вимоги неодноразово уточнювались та доповнювались (11.02.2005р.; 12.11.2007р.; 02.07.2008р.; 09.03.2009р.; 12.03.2009р., 19.10.2012р. ) та 23.10.2012р. остаточно позовні вимоги позивачами визначені в наступній редакції: 1.Визнати, що відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції повторно незаконно не виконав вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001р., не мав реального наміру його виконання; 2.Визнати, що Івано-Франківське міське управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області допустили незаконну бездіяльність в частині невиконання обов`язку контролю за діяльністю ВДВС та вимог статті 5 Закону України "Про державну виконавчу службу"; 3.Визнати, що Івано-Франківським міським управлінням юстиції; управлінням юстиції в Івано-Франківській області та відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції незаконно не виконували міжнародних зобов`язань держави та вимог національного законодавства щодо боротьби з відмиванням коштів, одержаних злочинним шляхом та постановити окрему ухвалу на адресу Міністерства закордонних справ України, якою зобов`язати керівника цього органу інформувати Президента та Уряд України про це та висунути вимогу вжиття невідкладних та вичерпних заходів реагування; 4. Визнати, що діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. створено загрозу майну позивачів, а саме - неможливість в подальшому виконати судові рішення в частині повної компенсації збитків (зобов`язань, покладених на боржника вироком суду та актами цивільного законодавства); 5. Визнати, що відповідачем - відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції застосовано обман при ухваленні одностороннього адміністративного правочину - постанови про повернення виконавчого листа стягувачеві без виконання та не усунуто його наслідків до вирішення справи судом; 6. Визнати, що загальна сума несплаченого боргу та похідних компенсацій (сумарний розмір втраченого майна та упущеної вигоди позивача ОСОБА_1 станом на 05.08.2001 р.) становить: (154577,50 2) = 309155,00 доларів США та (5674,50 2) = 11349,00 гривень; 7. Відшкодувати з держави завдані ОСОБА_1 , повторним створенням та не усуненням загрози його майну та обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції збитки (втрачене майно та упущену вигоду) в сумі 15.432.432,40 гривні 40 коп.; 8. Відшкодувати з держави понесені на поновлення порушеного права на судовий захист та виконання вироку суду в частині майнових прав ОСОБА_1 , збитки в загальній сумі 1036, 88 гривень 88 коп.; 9. Компенсувати з держави завдану ОСОБА_1 , діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. моральну шкоду в сумі 150000 гривень; 10. Визнати, що загальна сума несплаченого боргу та похідних компенсацій (сумарний розмір втраченого майна та упущеної вигоди станом на 05.08.2001 р.) ОСОБА_2 становить: (115881,00 2) = 231762,00 доларів США та (3783,00 2) = 7566,00 гривень; 11. Відшкодувати з держави завдані ОСОБА_2 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції збитки (втрачене майно та упущену вигоду) в сумі 11.563.262,60 гривні 60 коп.; 12. Компенсувати з держави завдану ОСОБА_2 діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. моральну шкоду в сумі 100000 гривень.; 13. Визнати, що номінальна вартість шкоди позивача ОСОБА_3 становить 52946,00 гривень; реальна вартість шкоди, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення становить 594725,31 грн; 3% річних склали 7237,53 грн.; 14. Визнати що ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції несе субсидіарну відповідальність щодо відшкодування належних ОСОБА_3 компенсацій заподіяних їй та майну збитків в повному обсязі, що становить 1203925,6 грн..; 15. Компенсувати спричинену моральну шкоду в сумі 120000 гривень; 15. Відшкодувати з держави завдані ОСОБА_3 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції та Івано-Франківського міського управління юстиції збитки в подвійному розмірі в сумі 2407851,20 гривні 60 коп.; 16. Судові витрати стягнути з відповідачів.

21 вересня 2020 року від позивача та представника позивача ОСОБА_1 надійшла заява про уточнення формулювання та розміру позовних вимог (а.с. 128-153, т. 11), згідно з якою позивачі просять суд:

1) визнати, що відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції повторно незаконно не виконав вирок Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 року та не мав реального наміру їх виконання, що призвело до унеможливлення виконання вироку суду взагалі;

2) визнати, що Івано-Франківське міське управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області допустили незаконну бездіяльність в частині невиконання обов`язку контролю за діяльністю ВДВС та вимог статті 5 Закону України Про державну виконавчу службу;

3) визнати, що Івано-Франківським міським управлінням юстиції, управлінням юстиції в Івано-Франківській області та відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції незаконно не виконано міжнародних зобов`язань держави та вимог національного законодавства щодо боротьби з відмиванням коштів, одержаних злочинним шляхом та постановити окрему ухвалу на адресу Міністерства закордонних справ України, якою зобов`язати керівника цього органу інформувати Президента та Уряд України про це та встановити строк для вжиття невідкладних та вичерпних заходів реагування, про що повідомити суд;

4) визнати, що діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. створено та реалізовано загрозу майну позивачів, а саме - неможливість в подальшому виконати судові рішення в частині повної компенсації збитків (зобов`язань, покладених на боржника вироком суду та актами цивільного законодавства);

5) визнати (застосувавши аналогію закону і права), що відповідачем - відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції застосовано обман при підготовці та ухваленні одностороннього адміністративного правочину - постанови про повернення виконавчого листа стягувачеві без виконання та не усунуто його наслідків до вирішення справи судом;

6) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування майнової шкоди (втраченого майна та упущеної вигоди), завданої при повторному невиконанні вироку суду від 24.11.1997 р. ОСОБА_1 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, який призвів до унеможливлення виконання вироку суду в частині майнових стягнень і безповоротної втрати майна в сумі:

- подвійного розміру повної вартості майна (реальних збитків та упущеної вигоди), безповоротно втраченого внаслідок створення та неусунення загрози майну способом повторного незаконного невиконання цим відповідачем вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та неусунення наслідків встановленої судами та неоспореної тотальної бездіяльності за весь час провадження в цій справі, обчисленої відповідно до статей 230, 536, 625, 1048 та 1214 Цивільного Кодексу України від належного від боржника подвійного розміру загальної суми: зобов`язання 35000 доларів США, 3% річних та плати за користування грошовими коштами (у визначеному угодою розмірі процентів - 20% місячних чи за вичерпно обгрунтованою судом обраною альтернативою в розмірі облікової ставки НБУ) за весь час їх перебування у незаконному користуванні боржника від 01 липня 1995 р. до дня розгляду справи судом, на розсуд суду - або безпосередньо у валюті зобов`язання, або конвертованих в національну валюту за курсом Національного банку України на день платежу, та подвійного розміру загальної суми незаконно невиконаного стягнення грошового зобов`язання в сумі 3000 гривень з додаванням 3% річних та компенсації інфляційних змін з обчисленням відповідно до статті 625 ЦК України за період з 04 листопада 1999 року до дня платежу;

7) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України в порядку регресу витрати, пов`язані з розглядом справи, вимушено понесені ОСОБА_1 для здійснення звернення до суду, виклику відповідачів через засоби масової інформації та підготовкою до розгляду справи в загальній сумі 1036, 88 (одна тисяча тридцять шість) гривень 88 коп. та судові витрати, понесені для повторного розгляду справи;

8) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства Державної казначейської служби України завдану ОСОБА_1 , діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання та кінцеве унеможливлення виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. в частині майнових стягнень моральну шкоду в загальній сумі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн.;

9) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування майнової шкоди (втраченого майна та упущеної вигоди), завданої при повторному невиконанні вироку суду від 24.11.1997 р. ОСОБА_2 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, який призвів до унеможливлення виконання вироку суду в частині майнових стягнень і безповоротної втрати майна в сумі: подвійного розміру повної вартості майна (реальних збитків та упущеної вигоди), безповоротно втраченого внаслідок створення та не усунення загрози майну способом повторного незаконного невиконання цим відповідачем вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та не усунення наслідків встановленої судами та неоспорєної тотальної бездіяльності за весь час провадження в цій справі, обчисленої відповідно до статей 230, 536, 625, 1048 та 1214 Цивільного Кодексу України від належного від боржника подвійного розміру загальної суми: зобов`язання 38000 доларів США, 3% річних та плати за користування грошовими коштами (у визначеному угодою розмірі процентів - 20% місячних чи за вичерпно обгрунтованою судом обраною альтернативою в розмірі облікової ставки НБУ) за весь час їх перебування у незаконному користуванні боржника з 01 березня 1996 року до дня розгляду справи судом, на розсуд суду - або безпосередньо у валюті зобов`язання, або конвертованих в національну валюту за курсом на день платежу, та подвійного розміру загальної суми незаконно невиконаного стягнення зобов`язання в сумі 2000 гривень з додаванням 3% річних та компенсації інфляційних змін з обчисленням відповідно до статі 625 ЦК України за період з 04 листопада 1999 року до дня платежу;

10) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України завдану ОСОБА_2 , діяннями відповідачів - відділу ДВС Івано- Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області, наслідком яких стало повторне незаконне невиконання та кінцеве унеможливлення виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. в частині майнових стягнень моральну шкоду в загальній сумі 200000 (двісті тисяч) гривень;

11) судові витрати покласти на відповідачів.

27.04.2021 року до суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 та представника позивача Сметанського Р.Я. про надання кінцевого розрахунку розміру позовних вимог ( доповнення до заяви від 17.09.2020 року) в порядку ст.ст.47,159,224 КАС України в якій просили прийняти відповідні позовні вимоги, згідно їх нумерації в заяві від 17.09.2020 р., а саме :

6) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування майнової шкоди (втраченого майна та упущеної вигоди), завданої при повторному невиконанні вироку суду від 24.11.1997р. ОСОБА_1 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, який призвів до унеможливлення виконання вироку суду в частині майнових стягнень і безповоротної втрати майна в сумі:

подвійного розміру повної вартості майна (реальних збитків та упущеної вигоди), безповоротно втраченого внаслідок створення та не усунення загрози майну способом повторного незаконного невиконання цим відповідачем вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та не усунення наслідків встановленої судами та неоспореної тотальної бездіяльності за весь час провадження в цій справі, обчисленої відповідно до статей 230, 390, 536, 625, 1048 та 1214 Цивільного Кодексу України від належної від боржника загальної суми: зобов`язання 35000 доларів США, 3% річних та плати за користування грошовими коштами (у визначеному угодою розмірі процентів - 20% місячних) за весь час їх перебування у незаконному користуванні боржника від 01 липня 1995 р. до розгляду справи судом станом на 29 квітня 2021 р., на розсуд суду - або безпосередньо у валюті зобов`язання, або конвертованих в національну валюту за курсом Національного банку України на день платежу, що становить 4457837,80 доларів США, та подвійного розміру загальної суми незаконно невиконаного стягнення грошового зобов`язання в сумі 3000 гривень з додаванням 3% річних та компенсації інфляційних змін з обчисленням відповідно до статті 625 ЦК України за період з 04 листопада 1999 року до розгляду справи судом станом на 29 квітня 2021 р., що становить 90391, 04 гривень;

7) стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України в порядку регресу витрати, пов`язані з розглядом справи, вимушено понесені ОСОБА_1 для здійснення звернення до суду, виклику відповідачів через засоби масової інформації та підготовкою до розгляду справи в загальній сумі 1036, 88 гривень та судові витрати, пов`язані зі вчиненням процесуальних дій та з підготовкою розгляду справи для повторного розгляду справи в загальній сумі 1178,12 гривень, всього 2215, 00 гривень;

9) Стягнути з Держави Україна в особі відповідного органу державного казначейства - Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України у відшкодування майнової шкоди (втраченого майна та упущеної вигоди)у завданої при повторному невиконанні вироку суду від 24.11.1997 р. ОСОБА_2 обманом, застосованим відповідачем - відділом Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, який призвів до унеможливлення виконання вироку суду в частині майнових стягнень і безповоротної втрати майна в сумі:

подвійного розміру повної вартості майна (реальних збитків та упущеної вигоди), безповоротно втраченого внаслідок створення та не усунення загрози майну способом повторного незаконного невиконання цим відповідачем вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та не усунення наслідків встановленої судами та неоспореної тотальної бездіяльності за весь час провадження в цій справі, обчисленої відповідно до статей 230, 536, 625, 1048 та 1214 Цивільного Кодексу України від належної від боржника загальної суми: зобов`язання 38000 доларів США, 3% річних та плати за користування грошовими коштами (у визначеному угодою розмірі процентів - 20%) за весь час їх перебування у незаконному користуванні боржника з 01 березня 1996 року до дня розгляду справи судом станом на 29 квітня 2021 р., на розсуд суду або безпосередньо у валюті зобов`язання, або конвертованих в національну валюту за курсом на день платежу, що становить 4718504,76 доларів США та подвійного розміру загальної суми незаконно невиконаного стягнення зобов`язання в сумі 2000 гривень з додаванням 3% річних та компенсації інфляційних змін з обчисленням відповідно до статті 625 ЦК України за період з 04 листопада 1999 року до розгляду справи судом станом на 29 квітня 2021 р., що становить 60349, 16 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2021 року у справі № 0907/2-а-3/2011 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано бездіяльність відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 року протиправною.

Визнано бездіяльність Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області щодо невиконання обов`язку по контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції протиправною.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 10000 ( десять тисяч гривень) 00 копійок.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_2 , 1967 року народження, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 моральну шкоду в розмірі 10000 ( десять тисяч гривень) 00 копійок.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 моральну шкоду в розмірі 5000 ( пять тисяч гривень) 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржили Державна казначейська служба України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подавши на нього апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі апелянт - Державна казначейська служба України зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, позивачами не наведено обгрунтування розміру моральної шкоди. Крім того, Державна казначейська служба України не є органом, з якого стягується шкода, оскільки немає в своєму кошторисі передбачено таких видатків.

Додатково апелянт зазначає, що жодних прав та інтересів позивачів не порушувало і жодної шкоди не завдавало, тому вимоги позивачів про стягнення моральної шкоди не відповідають нормам законодавства.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2021 року у справі № 0907/2-а-3/2011 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі апелянти - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянти зазначають, з оскаржуваного рішення безпідставно усунуто все, що стосується обгрунтованості вимог захисту цивільних прав позивачів. Фактично відсутнє обгрунтування відмови у компенсації заподіяних матеріальних збитків. Занижене відшкодування моральної шкоди не може бути ефективним способом захисту порушених прав.

Апелянти звертають увагу на те, що жодної достовірної виконавчої дії у визначених законом та посадовими інструкціями порядку та обсягу при жодному виконавчому провадженні не вчинено.

Апелянти наголошують, що відомості про закінчення виконавчого провадження отримані в постанові від 19.04.2004 року, нового виконавчого провадження не ініційовано, відтак жодних перешкод для стягнення відшкодування об`єктивно не існує.

Звертаючись із позовом, виходили із того, що умови такого стягнення настали, а саме: наявна вина державного виконавця; унеможливлення подальшого виконання судового рішення внаслідок таких винних дій/бездіяльності.

Просять скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2021 року у справі № 0907/2-а-3/2011 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника Івано-Франківського міського управління юстиції, Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), дослідивши обставини справи, доводи апеляційних скарг та заперечення на них, колегія суддів приходить до переконання, що вони підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачам кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Однак, психологічне напруження та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, свідчать про заподіяння моральної шкоди.

Враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивачів, глибину душевних страждань, яких вони зазнали внаслідок неналежного примусового виконання судових рішень, неспокою та стресах, необхідності відновлення свого порушеного права, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, вимог розумності та справедливості суд першої інстанції вважає, що на користь позивача ОСОБА_1 із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10 000 грн., на користь позивача ОСОБА_3 із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000 грн., на користь позивача ОСОБА_2 із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5000 грн.

Як встановлено та підтверджено матеріалами справи, що За вироком Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. ОСОБА_5 було визнано винним та призначене покарання у вигляді 8 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією всього належного йому майна. Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 - 65625 грн. майнової та 3000 грн. моральної шкоди, в користь ОСОБА_3 - 17625 грн. майнової шкоди, в користь ОСОБА_2 - 71250 грн. майнової та 2000 грн. моральної шкоди (а.с. 4-6, т.1).

27.03.1998 року Івано-Франківським обласним судом виконавчі листи кількістю 13 шт. по справі ОСОБА_5 щодо цивільного позову про стягнення коштів на загальну суму 367474 грн. було направлено за місцем етапування засудженого для виконання (а.с.9, т.1).

Всього з засудженого по виконавчих листах було утримано 153,50 грн., в т.ч. ОСОБА_1 - 29 грн.20 коп., ОСОБА_3 - 7,5 грн., ОСОБА_2 - 31 грн. (а.с.12 т.1).

На виконання вироку суду в частині конфіскації майна 06.04.1998р. Калуським міським судом проведено перевірку майнового стану боржника та встановлено, що майно на яке можна звернути стягнення у ОСОБА_5 , відсутнє.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 р. стягнуто з ОСОБА_5 у користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди заподіяної злочином додатково до сум стягнутих по вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. 138345 грн. матеріальної та моральної шкоди; у користь ОСОБА_3 у відшкодування шкоди заподіяної злочином додатково до сум стягнутих по вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. 35321 грн. матеріальної та моральної шкоди (а.с.13, т.1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.11.2004р. стягнуто з ОСОБА_5 у користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди заподіяної злочином додатково до сум стягнутих по вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. 1508371,62 грн. подвійного розміру компенсації з урахуванням індексу інфляції щодо основного боргу та моральної шкоди та 3% річних за прострочення платежу станом на жовтень місяць 2004 року включно (а.с.49-50, т.3).

Виконавчі листи в кількості 15 штук, а саме за вироком Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001р. були вислані, в зв`язку з вибуттям ОСОБА_5 з установи відбування покарання в Івано-Франківський обласний суд, які направлені судом 02.08.2001р. для виконання в Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.14, 15, 111 т.1).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції 05.08.2001р. було відкрито виконавче провадження та зроблені відповідні запити щодо розшуку майна.

За інформацією Івано-Франківського обласного управління юстиції та Івано-Франківського міського управління юстиції, згідно актів перевірки майнового стану боржника від 03.09.2001р., 06.03.2002р., 19.03.2002р., 12.04.2002р. державними виконавцями встановлено, що майно на яке можна було звернути стягнення в рахунок погашення боргу відсутнє (а.с.17, 20, 46, 68, 69, 81, 82, 193-195 т.1).

Вчиненими діями державної виконавчої служби, згідно актів державного виконавця від 03.09.2001р., 06.03.2002р. встановлено, що боржник за адресою вказаною в супровідному листі суду ( АДРЕСА_4 ), після відбуття покарання не проживає (а.с.114,115 т.1).

Згідно довідок адресного бюро ОСОБА_5 до 18.02.1997 р. був прописаний в АДРЕСА_5 , та виписаний 18.02.1997 р. в місто Івано-Франківськ (а.с.72 т.1), тимчасово прописаний з 15.09.2001р. до 07.12.2001р. за адресою АДРЕСА_6 (а.с.67 т.1).

За період, що не зазначений даними термінами, місце перебування боржника ОСОБА_5 виконавча служба не встановила.

На підставі складених актів державного виконавця про відсутність майна та неможливістю встановити місце проживання боржника, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції 10.05.2002 р. було закінчено виконавче провадження та направлено виконавчі листи по місцю фактичного проживання ОСОБА_5 (фактичне проживання боржника встановлено зі слів ОСОБА_6 , що проживав по АДРЕСА_6 ) у відділ державної виконавчої служби Калуського міського управління юстиції.

31.03.2004р. виконавчі листи були надіслані відділом державної виконавчої служби Калуського міського управління юстиції, яким встановлено, що боржник в м. Калуші не проживає, по територіальності у відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, для повторного відкриття виконавчого провадження.

31.03.2004р. відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції було прийнято постанову від 31.03.2004р. про відкриття виконавчого провадження (а.с.158, т.1)

Після складення актів про відсутність майна на яке можна було звернути стягнення та неможливістю встановити місце проживання боржника в м. Івано-Франківську державним виконавцем 19.04.2004 р. винесено постанову про повернення виконавчих документів стягувачам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 без виконання, що були отримані останніми 22.04.2004 р. (а.с. 74-79, 159, 168, 198, 199 т.1, 41 т.2, 36 т.3).

З досліджених матеріалів справи вбачається, що державною виконавчою службою не оформлялися запити в МВ УМВС щодо належного встановлення місця проживання ОСОБА_5 , не подавалися запити до управління Пенсійного фонду про можливість надходження внесків та відрахувань по коштах боржника чи отримання ним пенсії, служби зайнятості для встановлення можливого перебування на обліку боржника, з метою стягнення боргу з виплат ОСОБА_5 , до управління соціального захисту, всіх банків, а не тільки філії Ощадбанку м. Івано-Франківська, в установи по обліку нерухомого майна - земельних ділянок, а також до інших установ, які б змогли надати інформацію про місцезнаходження боржника, його майна та доходів.

Листом від 25.01.2008р. Головне управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.75, т.4) повідомило ОСОБА_1 щодо встановлення допущених порушень державних виконавців при здійсненні виконавчого провадження 2001р., а саме не надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження сторонам та боржнику, здійснення тільки окремих засобів примусового виконання, не здійснення запитів в інші установи, не здійснення перевірки виконавчого провадження керівництвом відділу ДВС.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1,2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За вимогами ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на день відкриття виконавчого провадження, примусове виконання рішень в Україні покладалося на Державну виконавчу службу, яка входила до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до Закону України «Про державну виконавчу службу» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці районних, міських (міст обласного значення), районних у містах відділів державної виконавчої служби. Інші органи, організації і посадові особи здійснюють виконавчі дії у випадках, передбачених цим Законом, у тому числі відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження`на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ); надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснює сторонам їх права і обов`язки.

Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; здійснювати перевірку виконання юридичними особами рішень стосовно працюючих у них боржників; входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, при необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку, опечатувати ці приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством; накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах; використовувати за згодою власника нежилі приміщення, що є в комунальній власності, та інші приміщення - для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспорт стягувача або боржника для перевезення майна; звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз`ясненням рішення, порушувати клопотання про зміни порядку і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення; звертатися до суду з поданням про розшук боржника або дитини; викликати громадян та посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні; залучати до проведення виконавчих дій понятих, інших осіб у встановленому порядку, а також експертів, спеціалістів, в тому числі для оцінки майна; накладати стягнення у вигляді штрафу на громадян і посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

За вироком Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. ОСОБА_5 було визнано винним та призначене покарання у вигляді 8 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією всього належного йому майна. Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 - 65625 грн. майнової та 3000 грн. моральної шкоди, в користь ОСОБА_3 - 17625 грн. майнової шкоди, в користь ОСОБА_2 - 71250 грн. майнової та 2000 грн. моральної шкоди (а.с. 4-6, т.1).

27.03.1998 року Івано-Франківським обласним судом виконавчі листи кількістю 13 шт. по справі ОСОБА_5 щодо цивільного позову про стягнення коштів на загальну суму 367474 грн. було направлено за місцем етапування засудженого для виконання (а.с.9, т.1).

Всього з засудженого по виконавчих листах було утримано 153,50 грн., в т.ч. ОСОБА_1 - 29 грн.20 коп., ОСОБА_3 - 7,5 грн., ОСОБА_2 - 31 грн. (а.с.12 т.1).

На виконання вироку суду в частині конфіскації майна 06.04.1998р. Калуським міським судом проведено перевірку майнового стану боржника та встановлено, що майно на яке можна звернути стягнення у ОСОБА_5 , відсутнє.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 р. стягнуто з ОСОБА_5 у користь ОСОБА_1 у відшкодування шкоди заподіяної злочином додатково до сум стягнутих по вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. 138345 грн. матеріальної та моральної шкоди; у користь ОСОБА_3 у відшкодування шкоди заподіяної злочином додатково до сум стягнутих по вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. 35321 грн. матеріальної та моральної шкоди (а.с.13, т.1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.11.2004р. стягнуто з ОСОБА_5 у користь ОСОБА_2 у відшкодування шкоди заподіяної злочином додатково до сум стягнутих по вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. 1508371,62 грн. подвійного розміру компенсації з урахуванням індексу інфляції щодо основного боргу та моральної шкоди та 3% річних за прострочення платежу станом на жовтень місяць 2004 року включно (а.с.49-50, т.3).

Виконавчі листи в кількості 15 штук, а саме за вироком Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 р. та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001р. були вислані, в зв`язку з вибуттям ОСОБА_5 з установи відбування покарання в Івано-Франківський обласний суд, які направлені судом 02.08.2001р. для виконання в Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.14, 15, 111 т.1).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції 05.08.2001р. було відкрито виконавче провадження та зроблені відповідні запити щодо розшуку майна.

За інформацією Івано-Франківського обласного управління юстиції та Івано-Франківського міського управління юстиції, згідно актів перевірки майнового стану боржника від 03.09.2001р., 06.03.2002р., 19.03.2002р., 12.04.2002р. державними виконавцями встановлено, що майно на яке можна було звернути стягнення в рахунок погашення боргу відсутнє (а.с.17, 20, 46, 68, 69, 81, 82, 193-195 т.1).

Вчиненими діями державної виконавчої служби, згідно актів державного виконавця від 03.09.2001р., 06.03.2002р. встановлено, що боржник за адресою вказаною в супровідному листі суду ( АДРЕСА_4 ), після відбуття покарання не проживає (а.с.114,115 т.1).

Згідно довідок адресного бюро ОСОБА_5 до 18.02.1997 р. був прописаний в АДРЕСА_5 , та виписаний 18.02.1997 р. в місто Івано-Франківськ (а.с.72 т.1), тимчасово прописаний з 15.09.2001р. до 07.12.2001р. за адресою АДРЕСА_6 (а.с.67 т.1).

За період, що не зазначений даними термінами, місце перебування боржника ОСОБА_5 виконавча служба не встановила.

На підставі складених актів державного виконавця про відсутність майна та неможливістю встановити місце проживання боржника, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції 10.05.2002 р. було закінчено виконавче провадження та направлено виконавчі листи по місцю фактичного проживання ОСОБА_5 (фактичне проживання боржника встановлено зі слів ОСОБА_6 , що проживав по АДРЕСА_6 ) у відділ державної виконавчої служби Калуського міського управління юстиції.

31.03.2004р. виконавчі листи були надіслані відділом державної виконавчої служби Калуського міського управління юстиції, яким встановлено, що боржник в м. Калуші не проживає, по територіальності у відділ державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, для повторного відкриття виконавчого провадження.

31.03.2004р. відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції було прийнято постанову від 31.03.2004р. про відкриття виконавчого провадження (а.с.158, т.1)

Після складення актів про відсутність майна на яке можна було звернути стягнення та неможливістю встановити місце проживання боржника в м. Івано-Франківську державним виконавцем 19.04.2004 р. винесено постанову про повернення виконавчих документів стягувачам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 без виконання, що були отримані останніми 22.04.2004 р. (а.с. 74-79, 159, 168, 198, 199 т.1, 41 т.2, 36 т.3).

З досліджених матеріалів справи вбачається, що державною виконавчою службою не оформлялися запити в МВ УМВС щодо належного встановлення місця проживання ОСОБА_5 , не подавалися запити до управління Пенсійного фонду про можливість надходження внесків та відрахувань по коштах боржника чи отримання ним пенсії, служби зайнятості для встановлення можливого перебування на обліку боржника, з метою стягнення боргу з виплат ОСОБА_5 , до управління соціального захисту, всіх банків, а не тільки філії Ощадбанку м. Івано-Франківська, в установи по обліку нерухомого майна - земельних ділянок, а також до інших установ, які б змогли надати інформацію про місцезнаходження боржника, його майна та доходів.

Листом від 25.01.2008р. Головне управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.75, т.4) повідомило ОСОБА_1 щодо встановлення допущених порушень державних виконавців при здійсненні виконавчого провадження 2001р., а саме не надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження сторонам та боржнику, здійснення тільки окремих засобів примусового виконання, не здійснення запитів в інші установи, не здійснення перевірки виконавчого провадження керівництвом відділу ДВС.

Отже, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції зобов`язаний був здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішень у спосіб і порядок, визначений законом.

Статтею 8 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції до внесення змін 10.07.2003р., передбачено, що контроль за своєчасністю, правильністю, повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу Державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, та керівник вищестоящого органу. Нагляд за законністю виконавчого провадження здійснюють органи прокуратури в порядку, передбаченому законом.

Дана стаття 8 цього Закону після внесення змін 10.07.2003р. передбачала, що контроль за своєчасністю, правильністю, повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, та керівник вищестоящого органу.

Керівник органу державної виконавчої служби при здійсненні контролю за діями державного виконавця під час виконання рішень, якщо вони суперечать вимогам Закону, вправі своєю постановою скасувати постанову, акт, інший процесуальний документ, винесений у виконавчому провадженні державним виконавцем, який йому підпорядкований, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, передбаченому цим Законом.

Контроль за законністю виконавчого провадження здійснюють Міністерство юстиції України через Департамент державної виконавчої служби, а Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - через відповідні відділи державної виконавчої служби.

За ст. 8-1 цього ж Закону перевірити законність виконавчого провадження мають право: 1) директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та його заступники - виконавче провадження, що знаходиться на виконанні у будь-якому структурному підрозділі органів державної виконавчої служби; 2) начальники відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, їх заступники - виконавче провадження, що знаходиться на виконанні підрозділів примусового виконання рішень цих відділів державної виконавчої служби та районних, міських (міст обласного значення), районних у містах відділах державної виконавчої служби, що підпорядковані зазначеним управлінням юстиції.

За ст. 8-2 посадові особи, зазначені у статті 8-1 цього Закону, вправі витребувати виконавче провадження з відповідного органу державної виконавчої служби для його перевірки.

Про проведення перевірки виконавчого провадження та його витребування відповідною посадовою особою виноситься постанова.

Як зазначає ст.8-3 посадові особи, зазначені у статті 8-1 цього Закону, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням вищестоящої посадової особи, з власної ініціативи або під час розгляду скарги на постанову начальника підпорядкованого органу державної виконавчої служби, винесеної за результатами розгляду скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця, інших посадових осіб державної виконавчої служби. Перевірка законності виконавчого провадження повинна бути проведена протягом 10 робочих днів, а зведеного виконавчого провадження - протягом 15 робочих днів, після надходження витребуваного виконавчого провадження. Про результати перевірки виконавчого провадження посадовою особою, яка його витребувала, виноситься постанова, що є обов`язковою для виконання державними виконавцями та підлеглими посадовими особами державної виконавчої служби.

Як підтверджено матеріалами справи, ні Івано-Франківське міське управління юстиції, ні Головне управління юстиції в Івано-Франківській області в порушення вимог ст. ст. 8, 8-1 Закону України «Про виконавче провадження» не здійснили контроль за своєчасністю, правильністю, повнотою виконання рішень державним виконавцем, що призвело до невиконання рішень судів та проігнорували неодноразові звернення позивачів з такими вимогами. В матеріалах справи відсутні докази які свідчать про те що Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області вчиняли будь-які дії по контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції.

Відповідно до ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право, зокрема, одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, при необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку, опечатувати ці приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством; накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах; використовувати за згодою власника нежилі приміщення, що є в комунальній власності, та інші приміщення - для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспорт стягувача або боржника для перевезення майна; звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз`ясненням рішення з заявою про видачу дубліката виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміни порядку і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення; звертатися до суду з поданням про розшук боржника або дитини; викликати громадян та посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні; залучати до проведення виконавчих дій понятих, інших осіб у встановленому порядку, а також експертів, спеціалістів, в тому числі для оцінки майна; накладати стягнення у вигляді штрафу на громадян і посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, шо дії державного виконавця, його відмова від вчинення певної виконавчої дії, зволікання з вчиненням виконавчих дій, а також відмова у задоволенні заяви про відвід державного виконавця можуть бути оскаржені особами, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до виконання виконавчих дій у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час відкриття виконавчих проваджень вперше, тобто станом на серпень 2001 року) виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії та виконати рішення, не пов`язані з реалізацією майна боржника, не пізніше ніж у двомісячний строк з дня надходження виконавчого документа. Продовження зазначеного строку можливе лише у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повторного відкриття виконавчих проваджень, тобто станом на березень 2004 року) державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону. Державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а по виконанню рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строки здійснення виконавчого провадження не поширюються на час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження та на період реалізації арештованого майна боржника.

З мотивів вищенаведеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції не здійснив усіх визначених законом дій щодо примусового виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року, а Івано-Франківське міське управління юстиції та Головне управління юстиції в Івано-Франківській області не здійснювало належного контролю за діяльністю вказаного відділу державної виконавчої служби, відповідно до ст.245 КАС України слід визнати таку бездіяльність відповідачів протиправною.

Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Юридичну відповідальність органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб за порушення вимог чинного законодавства, невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків можна поділити на: конституційну; адміністративну; дисциплінарну; кримінальну та цивільно-правову відповідальність (виникає внаслідок вчинення цивільного правопорушення та полягає безпосередньо у накладенні на особу цивільно-правових стягнень, спрямованих на відшкодування спричиненої шкоди).

За суб`єктним складом органи державної влади, на відміну від їх посадових осіб, можуть бути притягнуті в судовому порядку саме до цивільно-правової відповідальності.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст.ст. 1173 1176 ЦК України. Підстави стягнення з означених органів моральної шкоди регламентуються ст. 1167 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК).

Позивачі вважають, що протиправна бездіяльність відповідачів призвела до незаконного протягом тривалого часу невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року, чим їм заподіяно матеріальної та моральної шкоди.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.04.2020 по справі № 925/1196/18 зазначає, що ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Доведення факту наявності збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки і завдавала шкоди, отже доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі посилаються на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судових рішень, а тому вони мають право на відшкодування майнової та маральної шкоди.

Разом з цим факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилаються позивачі як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість виконання судового рішення.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року у справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18), від 29 квітня 2021 року у справі № 405/500/18 (провадження № 61-14498св20).

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для стягнення заявленої позивачам матеріальної шкоди, оскільки факт тривалого невиконання рішення суду, на який посилаються позивачі як на підставу позовних вимог, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

У зв`язку з наведеним позов в частині відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №522/7218/16-ц зазначено, що ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі №752/4100/17, від 26.12.2019 року у справі №646/7744/17, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25.10.2005 року у справі №32/421.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Таким чином підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, Законів України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України, і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 N 215, Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (п. 2).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 N 845

Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Покладаючи відшкодування завданої шкоди на державу суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).

КЦС ВС зазначив, що тлумачення статей 2, 11, 172, 1167, 1173 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов:

наявність моральної шкоди;

протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди;

наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Тобто боржником є відповідний орган, який бере участь у справі як відповідач.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Апеляційний суд приходить до переконання, що позивачами доведено завдання їм моральної шкоди, яка полягає у тривалому невиконанні рішення суду, нездійсненні посадовими особами відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції усіх визначених законом заходів щодо примусового виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24 листопада 1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2001 року.

Встановивши, що позивачі довели належними та достатніми доказами факт заподіяння їм моральної шкоди, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн , ОСОБА_2 30 000,00 грн , ОСОБА_3 15 000,00 грн на відшкодування маральної шкоди.

При цьому слід зазначити, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходить із засад розумності і справедливості, врахувавши тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивачів, час і зусилля, необхідні для відновлення їх прав, глибину фізичних і душевних страждань, а також тривалість немайнових втрат.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в частині.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, вказаною нормою передбачено можливість стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, не всіх понесених протилежною стороною судових витрат, а лише тих, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу.

Приписами частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 понесено витрати пов`язані із підготовкою до розгляду справи у сумі 2215,00 грн, які підлягають стягненню.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені апелянтами в апеляційних скаргах обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційних скарг є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 139, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 липня 2021 року у справі № 0907/2-а-3/2011 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати бездіяльність відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24.11.1997 року та рішення Івано-Франківського міського суду від 28.02.2001 року протиправною.

Визнати бездіяльність Івано-Франківського міського управління юстиції та управління юстиції в Івано-Франківській області щодо невиконання обов`язку по контролю за діяльністю відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції протиправною.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 30000 (тридцять тисяч гривень) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_2 , 1967 року народження, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 моральну шкоду в розмірі 30000 (тридцять тисяч гривень) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, на користь ОСОБА_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 моральну шкоду в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч гривень) гривень 00 копійок.

Стягнути з бюджетних асигнувань Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( місто Івано-Франківськ) (), Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( місто Івано-Франківськ ) () на користь ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 2215 (дві тисячі двісті п`ятнадцять) гривень 00 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 09.11.2021 року