Справа № 160/7536/21
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2021 року Справа № 160/7536/21
12 травня 2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.03.2021 року позивач досяг 55 річного віку. Записами у трудовій книжці позивача підтверджується загальний стаж роботи 32 роки 2 місяці, в тому числі довідками, з яких пільгового за вислугою років загалом становить 16 років 3 місяці 20 днів, що надає останньому право для призначення пенсії за вислугою років, отже відповідачем протиправно відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2021 року відкрито провадження у справі та зазначено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справи.
30.06.2021 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що останній заперечує проти даного позову в повному обсязі у зв`язку з тим, що взаємне зарахування робіт по Списку №2 та робіт за вислугою років не передбачено. Згідно наданих позивачем документів загальний стаж роботи останнього на дату звернення становить 32 роки 2 місяці, з яких за вислугою років станом на 11.10.2017 року 12 років 5 місяців 15 днів. За таких обставин відповідач вважає, що стажу роботи за вислугою років для призначення пенсії позивачу недостатньо. Також представника відповідача заперечив щодо стягнення судових витрат.
02.07.2021 року позивачем надано відповідь на відзив в якій просить задовольнити позовні вимоги з тих же підстав.
Згідно положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
05.03.2021 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років згідно пункту "а" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
До заяви про призначення пенсії позивачем надано копію паспорта, копію довідки про присвоєння РНОКПП, копію трудової книжки, довідки, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, копію військового квитка, диплома.
В «електронному кабінеті пенсіонера» на сайті відповідача, в розділі статусу розгляду заяви, позивач дізнався про відмову у призначенні пенсії. Письмове рішення з обґрунтуванням такої відмови позивачу Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не направлялось.
19.03.2021 року позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із питання призначення пенсії та як і в перший раз відповідачем відмовлено у задоволенні заяви без зазначення причин відмови чи інших аргументів.
12.04.2021 року позивач втретє звертається до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за вислугою років.
Не погоджуючись із відмовою відповідача щодо призначення пенсії, позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав.
Загальні умови, порядок нарахування та розмір пенсій визначаються, зокрема, законами України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року N 1788-XII, "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV, які є чинними на час виникнення спірних відносин.
Згідно вступної частини Закону України "Про пенсійне забезпечення", положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років згідно із Законом № 3108-IV від 17.11.2005, ВВР, 2006, № 1, ст. 18.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Законом України № 3108-IV від 17.11.2005 внесено зміни до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає таке.
Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі Закон № 1788), пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Право на пенсію за вислугу років мають, зокрема робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітені (стаття 52 Закону № 1788).
Відповідно до п.а ч. 1 ст. 55 Закону № 1788, право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих у технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи, - після досягнення 55 років і при стажі роботи:
для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі.
для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.
За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим - третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту "б" частини першої статті 13 цього Закону.
Відповідно до п.б ст. 13 Закону № 1788, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до відповіді, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не зараховано період роботи з 28.11.87 по 18.12.88, з 19.06.89 по 31.05.1990 року та з 01.06.1990 року по 31.12.1991 року робота на посадах, передбачених Списком № 2.
Записами у трудовій книжці позивача НОМЕР_2 підтверджується загальний стаж роботи складає 32 роки 2 місяці, з яких (пільгового) за вислугою років:
з 28.11.1987 року по 31.12.1991 року 03 роки 07 місяців 04 днів;
з 01.01.1992 року по 16.11.1994 року 02 роки 10 місяців 16 днів;
з 12.03.2008 року по 10.10.2017 року 09 років 08 місяців.
Зазначеній нормі (статті 62 Закону № 1788) відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).
Відповідно до п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Позивачем до заяви про призначення пенсії було додано наступні довідки:
- довідку Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Придніпровська залізниця» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 04.02.2021 року №ТЧК-4/158, відповідно до якої позивач в період з 12.03.2008 року по 03.03.2021 року працював повний робочий день в Дніпровському моторвагонному депо Придніпровські залізниці помічником машиніста електропоїзда, машиністом електропоїзда. Виконував роз`їзний характер роботи, забезпечував перевезення та безпеку руху на залізничному транспорті за посадою машиніста електропоїзда, що передбачено ПКМУ від 12.10.1992 року №583, ст. 55 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення» - за вислугу років. Пільговий стаж за вислугу років за 03.03.2021 складає 12 років 11 місяців 21 день;
- довідку Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Придніпровська залізниця» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 04.02.2021 року №ТЧК-209/16, відповідно до якої позивач працював повний робочий день в Дніпропетровському локомотивному депо Придніпровської залізниці: з 28.11.1987 року по 18.12.1988 року помічником машиніста електровоза; з 19.06.1989 року по 31.05.1990 року помічником машиніста електровоза; з 01.06.1990 року по 31.12.1991 року машиніст електровоза. Безпосередньо здійснював організацію перевезень і забезпечував безпеку руху на залізничному транспорті, за професією, що передбачена Списком №2, розділ ХХХ «Транспорт», підрозділ 1 «Железнодорожный транспорт и метрополитен». Код КП_підстава: постанова Кабінету Міністрів СРСР №1173 від 22.08.1956 року. За період з 28.11.1987 року по 31.12.1991 року стаж за вислугу років: 03 роки 07 місяців 04 дні;
- довідку Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Придніпровська залізниця» про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 04.02.2021 року №ТЧК-209/17, відповідно до якої позивач з 01.01.1992 року по 16.11.1994 року працював повний робочий день в Дніпровському локомотивному депо Придніпровської залізниці на посаді машиніст електровоза. Безпосередньо здійснював організацію перевезень і забезпечував безпеку руху на залізничному транспорті, за професією, посадою: машиніст електровоза, машиніст тепловоза, що передбачена Списком професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років. За період з 01.01.1992 року по 16.11.1994 року стаж за вислугу років складає 2 роки 10 місяців 16 днів.
За період пільгової роботи до 01.01.92 року чинні Списки, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.56 N 1173.
У пункті 1 розділі XXX Транспорт Списку № 2 Залізничний транспорт та метрополітен, вказані машиністи, їх помічники та старші машиністи: паровозів, тепловозів, електровозів, дизель-поїздів, моторвагонних (електро) секції, локомотивів.
За період пільгової роботи до 01.01.1992 для визначення права на пільгову пенсію застосовуються Списки №1 і 2, затверджені постановами Кабінету Міністрів СРСР №10 від 26.01.1991, Кабінету Міністрів України № 162 від 11.03.1994 та №36 від 16.01.2003. У Списку №2 у зазначених вище редакціях посади машиністів та їх помічників і старших машиністів паровозів, тепловозів, електровозів, дизель-поїздів, моторвагонних (електро) секцій, локомотивів не передбачені.
За період пільгової роботи після 01.01.92 для визначення права на пільгову пенсії застосовуються Списки № 1 та 2, затверджені постановами КМ СРСР № 10 від 26.01.91, КМУ № 162 від 11.03.94, № 36 від 16.01.2003.
Згідно пункту 3 до роз`яснення Міністерства соціального забезпечення України від 18.11.92 № 25, відповідно до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають зазначені в ній категорії працівників згідно з затвердженими КМУ переліками і списками.
Список професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 №583 (далі - Постанова №583).
Постановою №583 до осіб, які мають право на пенсію за вислугу років, віднесено, зокрема, машиністів-інструкторів локомотивних бригад та машиністів тепловозів.
Слід зазначити, що необхідною умовою для виникнення права на пенсійне забезпечення за вислугу років є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що передбачають пільгове призначення пенсії, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною посадою (професією).
Аналізуючи наведені норми законодавства, суд зазначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Постановою КМУ від 12.10.92 № 583 затверджено Список професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років.
Судом встановлено, що Список професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 року № 583, якою до осіб, які мають право на пенсію за вислугу років, віднесено, зокрема, машиністів-інструкторів локомотивних бригад та машиністів і помічників машиністів тепловозів.
Відповідно до ч. 1 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Пунктом 2 ч. 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
У разі призначення пенсій на пільгових умовах відповідно до частин другої і третьої цієї статті проводиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цією статтею, за умови що роботи, які зараховуються, дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах (ч. 5 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").
Також ч. 6 ст. 56 Закону № 1788 передбачено, що при призначенні пенсій на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 та пенсій за вислугу років відповідно до статті 55 цього Закону провадиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цими статтями, за умови, що зазначені роботи дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що періоди роботи позивача, що дають право на пільгову пенсію, які не були зараховані відповідачем при вирішення питання про призначення пенсії, підлягають взаємозарахуванню до стажу позивача за вислугою років, оскільки умови призначення пільгової пенсії, встановлені ст. 55 Закону № 1788, є аналогічними умовами, які передбачені ст. 13 даного закону.
Згідно позовних вимог, позивач просить визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не призначення пенсії за вислугу років.
Пунктом 10 ч. 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги ОСОБА_2 Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи висновок суду про протиправність дій відповідача у не зарахуванні спірних періодів до стажу (за вислугою років) позивача при призначенні пенсії, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права в даному випадку є саме зобов`язання відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.04.2021 року про призначення йому пенсії, з зарахуванням до стажу за вислугою років періоди роботи з 28.11.1987 по 18.12.1988 року, з 19.06.1989 року по 31.05.1990 року та з 01.06.1990 року по 31.12.1991 року, з 01.01.1992 року по 16.11.1994 року, з 12.03.2008 року по 10.10.2017 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Щодо зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років починаючи з 04.03.2021 року, то дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки, позивач, заявляючи дану вимогу, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження відповідача з питання призначення пенсії.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною 1 ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст. 139 КАС України.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача та становить 454 грн. 00 коп.
Щодо витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з частинами першою - третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.09.2018 року у справі № 816/416/18.
Приписами п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону № 5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до п. 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно зі ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009р. №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Аналізуючи наведені правові норми, суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №300/941/19 та від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19.
Так, до суду надано договір про надання юридичних послуг № Н- 358 від 15.03.2021 р. укладений між ТОВ "Дніпропетровський центр правової допомоги населенню", в особі касира-адміністратора Алексєєвої Є.Р. на підставі довіреності та ОСОБА_1 .
Згідно п.1.1 договору виконавець приймає до виконання доручення Замовника на надання юридичних послуг, вказаних у цьому договорі, а Замовник зобов`язується прийняти та сплатити надані Виконавцем послуги в розмірі, порядку та на умовах, передбачених цим договором.
Відповідно до п.1.2 договору перелік юридичних послуг: виїзд спеціалісті в інтересах ОСОБА_1 , в ПФУ з питання подання документів для отримання відмови в призначенні пенсії з виготовленням та поданням всіх необхідних документів, консультація.
Пунктом 4.1. договору визначено, що вартість послуг, вказаних у п.1.2 цього Договору становить 15 780 грн.00 коп.
Згідно фіскального чеку сплачено 15 780,00 грн. за юридичні послуги - 15 березня 2021 року.
При цьому, Акт про надання юридичних послуг складено 30 березня 2021 року, так ТОВ "Дніпропетровський центр правової допомоги населенню", в особі касира-адміністратора Колодченко А.О. на підставі довіреності та Ярмоленко О.І. підписали Акт про надання послуг: виїзд спеціалісті в інтересах ОСОБА_1 , в ПФУ з питання подання документів для отримання відмови в призначенні пенсії з виготовленням та поданням всіх необхідних документів, консультація.
Таким чином, позивачем не подано належних та допустимих документів на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, оскільки із їх змісту не вбачається пов`язаність таких витрат саме з розглядом даної справи в суді розумінні п. 1 ч. 9 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, а отже підстави для стягнення витрат на правничу допомогу відсутні.
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Боженко Н.В., рішення постановлено 28 липня 2021 року.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу за вислугу років ОСОБА_1 період роботи з 28.11.1987 року по 18.12.1988 року на посаді помічник машиніста електровоза, з 19.06.1989 по 31.05.1990 на посаді помічник машиніста електровоза, з 01.06.1990 по 31.12.1991 року на посаді машиніст електровоза, з 01.01.1992 року по 16.11.1994 року на посаді машиніст електровоза, з 12.03.2008 по 10.10.2017 року на посаді помічник машиніста електропоїзда, машиніст електропоїзда.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.04.2021 року про призначення пенсії та прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко