Справа № 240/9143/21
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/9143/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Д.М.

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

03 листопада 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: Дяченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного Антидопінгового Центру про визнання протиправними дій і бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

у травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Національного Антидопінгового Центру в якому просив:

-визнати протиправними дії Національного антидопінгового центру, які полягають у неналежному проведенні перевірки після одержання несприятливого результату аналізу з метою з`ясування чи мали місце явні відхилення від Міжнародного стандарту з тестування та розслідувань або Міжнародного стандарту для лабораторій, які спричинили несприятливий результат аналізу щодо спортсмена ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними дії Національного антидопінгового центру, які полягають у обвинуваченні позивача у порушенні Антидопінгових правил Національного антидопінгового центру та у тимчасовому відстороненні позивача від участі у спортивних змаганнях під егідою Міжнародної Федерації Каное та Федерації Каное України з 02.03.2021;

- визнати протиправним та скасувати рішення Національного антидопінгового центру у справі №20-4503900, які полягають у тимчасовому відстороненні позивача від участі у спортивних змаганнях, у тому числі під егідою Міжнародної Федерації Каное та Федерації Каное України з 02.03.2021;

- визнати протиправною бездіяльність Національного антидопінгового центру щодо неприйняття остаточного рішення у справі №20-4503900 щодо позивача та зобов`язати Національний антидопінговий центр упродовж 10 днів з моменту прийняття судового рішення прийняти остаточне рішення у справі №20-4503900 щодо позивача.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року закрито провадження у справі.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив здійснити розгляд справи без його участі.

Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції послався на норми п. 1 ч.1 ст. 238 КАС України, відповідно до якої суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначення поняття «адміністративної справи» наведено у статті 4 КАС України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

При цьому, публічно-правовий спір спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Таким чином, до адміністративних відносяться ті справи, що виникають зі спорів в публічно-правових відносинах, що стосується тих відносин, в яких один із його учасників- суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Між тим, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. В цьому випадку спір носитиме приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Так, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другоїстатті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина другастатті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановленихКонституцієюі законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті8, статті55 Основного Закону Україниполягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні Zand v. Austria від 12.10.1978 вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатись "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Так, відповідно до п. 1 Положення про Національний антидопінговий центр, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2002 №1063 (Положення) Національний Антидопінговий центр (Центр) є спеціалізованою державною установою, що належить до сфери управління Мінмолодьспорту. Центр утворюється з метою профілактики, запобігання застосуванню і розповсюдженню допінгу в спорті.

Згідно п. 4 Положення основними завданнями Центру є:

-організація та здійснення на території України допінг-контролю у спорті, що включає планування, проведення тестувань, відбір, зберігання і транспортування допінг-проб, проведення лабораторного аналізу, дослідження, роботу з результатами, слухання та апеляції;

- сплата щорічного внеску України до Всесвітньої антидопінгової агенції, оплата послуг, пов`язаних з відбором, транспортуванням та проведенням аналізу допінг-проб в акредитованих лабораторіях допінг-контролю Всесвітньою антидопінговою агенцією;

- затвердження антидопінгових правил;

- забезпечення дотримання міжнародних стандартів антидопінгової діяльності;

- забезпечення організації впровадження антидопінгових правил;

- забезпечення проведення досліджень, пов`язаних з визначенням заборонених речовин;

- видача дозволів на терапевтичне використання заборонених речовин;

- складення щорічного плану тестувань та проведення таких тестувань;

- проведення навчання допінг-офіцерів та уповноваження їх на проведення тестувань;

- забезпечення моніторингу результатів тестувань та розслідування порушень антидопінгових правил;

- провадження інформаційної та просвітницької діяльності серед суб`єктів спорту;

- сприяння міжнародному співробітництву між державами-учасницями та провідними організаціями у сфері боротьби з допінгом у спорті, зокрема співробітництву із Всесвітнім антидопінговим агентством;

- здійснення інших повноважень, визначених Законом України "Про антидопінговий контроль у спорті".

Крім того, відповідно до пунктів 5, 6, 7, 13 частини 1 статті 1 Закону України від 07.02.2017 №1835-VIII Про антидопінговий контроль у спорті (Закон №1835-VIII) допінг-контроль - процес, що включає планування, проведення тестів, відбору, зберігання і транспортування допінг-проб, лабораторний аналіз, дослідження, роботу з результатами, слухання та апеляції; допінг-офіцер - особа, яка пройшла відповідне навчання та уповноважена антидопінговою організацією на відбір допінг-проб; допінг-проба - будь-який біологічний матеріал, відібраний для цілей допінг-контролю; тестування - частина процесу допінг-контролю, включаючи складання плану відбору допінг-проб, відбір допінг-проб, поводження з допінг-пробами, у тому числі їх зберігання, а також доставку проб до лабораторії.

Відповідно до частин 2, 3 статті 3 Закону №1835-VIII організація та здійснення допінг-контролю у спорті покладаються на національну антидопінгову організацію України - Національний антидопінговий центр, що є спеціалізованою державною установою. Особливості діяльності Національного антидопінгового центру визначаються положенням, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Національний антидопінговий центр:

-затверджує антидопінгові правила;

- забезпечує дотримання міжнародних стандартів антидопінгової діяльності;

- забезпечує організацію впровадження антидопінгових правил;

- забезпечує проведення досліджень, пов`язаних з визначенням заборонених речовин;

- видає дозволи на терапевтичне використання заборонених речовин;

- складає щорічний план тестувань та проводить такі тестування;

- проводить навчання допінг-офіцерів та уповноважує їх на проведення тестувань;

- забезпечує моніторинг результатів тестувань та розслідування порушень антидопінгових правил;

- здійснює інформаційну та просвітницьку діяльність серед суб`єктів спорту;

- здійснює інші повноваження, визначені цим Законом та Положенням про Національний антидопінговий центр.

Згідно ч. 1 статті 9 Закону №1835-VIII факти порушення антидопінгових правил, виявлені у результаті тестування, ініційованого та проведеного Національним антидопінговим центром або іншою антидопінговою організацією, розглядаються Національним антидопінговим центром або зазначеною антидопінговою організацією відповідно до антидопінгових правил.

Тобто, Національний антидопінговий центр не має владних управлінських функцій та не є суб`єктом владних повноважень у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, а є спеціалізованою державною установою у сфері спорту, яка серед інших завдань здійснює відібрання проб для подальшого аналізу на наявність заборонених речовин (допінг-контроль).

Отже в даному випадку спір між сторонами виник не у зв`язку із реалізацією відповідачем владних управлінських функцій, а зумовлене необхідністю захисту порушеного права позивача, як спортсмена, який оскаржує можливі відхилення від Міжнародного стандарту для лабораторій та Міжнародного стандарту з тестувань та розслідувань під час відібрання у нього допінг-проб, а не прав у сфері публічно-правових відносин з суб`єктом владних повноважень, що виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Так, ч. 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Таким чином, за своєю природою правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі не належать до публічно-правових відносин, оскільки вимоги позивача та доводи, якими такі вимоги обґрунтовані, не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин з суб`єктом владних повноважень, а стосуються захисту його порушених прав у спорті, тобто цивільних правовідносин з суб`єктом сфери фізичної культури і спорту - спеціалізованою державною установою, що здійснює допінг-контроль у спорті - Національним антидопінговим центром.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищевказані правовідносини, які виникли між сторонами, ґрунтуються на вимогах цивільного законодавства, тому даний спір є цивільно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відтак, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права та прийнято вірне рішення про закриття провадження у справі.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної ухвали дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 19, 238, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 листопада 2021 року.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.