Справа № 420/4364/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/4364/21

Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 27.05.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

22.03.2020р. громадянин Нігерії ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 15.03.2021р. №49 про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню, адже воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Зокрема, позивач зазначає, що на даний момент не може повернутися до країни свого походження через відсутність в країні будь-яких соціальних зв`язків, так як він там ніколи не проживав, а народився та проживав весь час з родиною в Саудівській Аравії (м.Мекка). Також, в якості причини неможливості повернення до країни походження, позивач вказує на відсутність безпеки в Нігерії та ситуацію загального поширеного насилля з боку терористичних угруповань.

Причиною ж відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість клопотання позивача, а також через відсутність у цьому клопотанні умов, передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту», з чим позивач, у свою чергу, категорично не погоджується.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову громадянина Нігерії ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 01.07.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.05.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

08.07.2021р. матеріали справи, разом із апеляційною скаргою позивача, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

27.08.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому представник відповідача заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для їх задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), є громадянином Нігерії, уродженцем та мешканцем АДРЕСА_1 . За національністю - «нігерієць», за етнічною належністю - «хауса», за віросповіданням - «мусульманин», сповідує Іслам. Рідною мовою є «хауса», позивач вільно володіє «арабською» та «російською» мовами.

За сімейним станом «неодружений», ніколи не перебував у шлюбних стосунках, дітей немає. Невійськовозобов`язаний.

Повну середню освіту здобув у м.Мекка Саудівській Аравії у початковій школі «Аль Аббас» з 1 по 6 класи (м.Мекка), та у вищій школі «Абі Удейда» з 7 по 12 класи.

На території Саудівської Аравії не працював через навчання.

Вперше позивач прибув в Україну у 2009р. з метою навчання у вищому навчальному закладі, отримавши українську візу при дипломатичному представництві України в Саудівській Аравії. На території України Імам Абдулбаді ОСОБА_2 навчався на підготовчому факультеті Харківської фармацевтичної академії у період з 2009р. по 2010р., а в період з 2011р. по 2016р. - у Харківському національному університеті радіоелектроніки (біомедична інженерія), де здобув ступінь «бакалавра».

29.10.2015р. Імам ОСОБА_3 документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1 строком дії до 28.07.2017р.

04.07.2018р. позивач востаннє в`їхав на територію України авіарейсом ОСОБА_4 , легально, на підставі закордонного паспорту та візи типу D серії НОМЕР_2 .

На території України ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Станом на теперішній час працює на авто-мийці, до цього працював інженером пульту систем безпеки у м.Одесі.

23.02.2021р. позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування заяви зазначив про те, що не може повернутися до Нігерії, оскільки там небезпечно та наявна ситуація загального поширеного насилля з боку терористичних угрупувань. Також позивач зазначає, що в Нігерії у нього немає родичів та знайомих, оскільки народився та проживав він все своє життя у Саудівській Аравії, м.Мекка.

15.03.2021р. відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту. У висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, передбачених у п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

15.03.2021р., на підставі вищезазначеного висновку, наказом ГУ ДМС України в Одеській області №49 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із правомірністю винесення відповідачем вказаного вище рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із того, що оскаржуваний наказ від 15.03.2021р. №49 прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, а доводи позивача, якими він обґрунтовує своє звернення за захистом в Україні, є необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України і Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI, який закріплює порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення відповідного правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі ж обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, а також право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Предметом спору, у даному випадку, є правовідносини пов`язані з попереднім розглядом заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Для правильного вирішення оскаржуваних правовідносин необхідно з`ясувати, чи були дії відповідача здійснені в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням установленої процедури, а також, чи було його рішення прийнято на законних підставах.

За змістом п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «біженцем» вважається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може або ж не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Як передбачено п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть чи не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

При цьому, у силу вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем у відповідності до Конвенції про статус біженців 1951р. та Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.ч.1,2 ст.5 Закону №3671-VI).

Статтею 6 Закону №3671-VI закріплено, що біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту, не може бути визнана особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону - відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 6 ст.8 Закону № 3671-VI, рішення (наказ) про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Тобто, відповідач зобов`язаний при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести певну особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту чи визнання її біженцем або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання або є очевидно необґрунтованою.

Як уже встановлено колегією суддів, у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2021р. зазначено, що заява шукача захисту є необґрунтованою та обумовлена лише потребою у «легалізації» на території України, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Так, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно із Конвенцією про статус біженців 1951р. та Протоколом 1967р. поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, зокрема: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

За змістом п.п.45,66 «Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців» (1992р.), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. за №8043/04, в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення стосовно відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998р.), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією стосовно відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом із тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення відповідного статусу. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що відомості, надані заявником в ході проведеної співбесіди не дають можливості прийняти позитивне рішення за його заявою, адже носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Зокрема, обставин, які б вказували, що причини виїзду шукача захисту за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, встановлено не було. Так, під час проведення процедурних заходів щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування, позивач надав твердження, які суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності, які істотно знижують рівень довіри до клопотання.

Аналізуючи підстави, за яких позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у взаємозв`язку із матеріалами його особової справи (№2021OD0037), колегією суддів було встановлено відсутність доказів про те, що заявник на території Нігерії отримував погрози від радикального ісламістського угруповання «Боко Харам» або певним чином контактував із представниками цього угруповання. Окрім того, доказів переслідувань стосовно членів його родини з боку діючої влади та (або) угруповання «Боко Харам» також не надано, до адміністративної чи кримінальної відповідальності ОСОБА_1 не притягувався, до нього та (або) членів його сім`ї не застосовувалося фізичне насильство у зв`язку із національною, расовою чи релігійною належністю, політичними поглядами, тощо.

Між тим, позивачем не надано аргументованих пояснень (із урахуванням викладених критеріїв про причини), за яких він не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів і аргументованих пояснень про факти його переслідування на Батьківщині та доводів щодо відмови країни громадянської належності захищати його права від дискримінації та переслідувань, що, у своїй сукупності, свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою із конвенційних ознак та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Позивач не надав і жодних доказів, які підтвердили наявність у нього політичних поглядів та переконань, які б суперечили ідеології та діяльності влади країни громадянської належності і, як наслідок, унеможливили його повернення до Нігерії. Натомість, відповідно до матеріалів особової справи, позивач не був членом жодних політичних, громадських або інших організацій в країні громадянської належності та, як уже було зазначено колегією суддів, переслідувань з боку діючої влади не зазнавав. Ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до свавільних арештів або затримань, позасудових рішень на території Нігерії та (або) інших країнах Африки, позивач не перебуває у розшуку на території цієї країни, що вказує на відсутність необґрунтованих утисків по відношенню до нього з боку державних структур країни походження.

Більше того, з матеріалів особової справи позивача №2021OD0037 вбачається, що останній безперешкодно вибув із країни громадянської належності до України у 2018р. У той же час, елемент легального виїзду позивача з Нігерії на територію України із використанням паспортного документу для виїзду за кордон та безперешкодного отримання ним української візи додатково свідчить про відсутність елементу переслідування з боку представників державної влади країни громадянської належності. До того ж, виїзд із країни громадянської належності, зі слів шукача захисту, відбувся з метою отримання вищої освіти на території України.

Варто звернути увагу на те, що вперше позивач приїхав на територію України ще у 2009р. з метою навчання у вищому навчальному закладі, отримавши українську візу при дипломатичному представництві України в Саудівській Аравії. У подальшому, позивач прибув в України у 2018р., авіасполученням Джидда (Саудівська Аравія) - Стамбул (Туреччина) - Харків (Україна), отримавши в Нігерії у посольстві України в`їзну візу типу D серії (М)У №06107437 від 16.04.2018р., строком дії до 15.07.2018р., та лише у 22.02.2021р. звернувся до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, як вірно було зазначено судом першої інстанції, факт досить тривалого зволікання зі зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що вказане звернення до міграційної служби із відповідною заявою обумовлено лише потребою у «легалізації» на території України.

Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.03.2018р. по справі №820/1502/17.

Будь-яких проблем з перетинанням кордонів Нігерії (за вказаним маршрутом) та оформленням візи до України у позивача не виникало, що насамперед свідчить про відсутність жодних утисків, переслідувань із боку державних органів та можливість позивача користуватися захистом країни громадянської належності.

Так, обґрунтовуючи причини виїзду, заявник посилається на факт війни між християнами та мусульманами на території Нігерії.

Проте, на переконання суду апеляційної інстанції, наведені вище побоювання позивача за своє життя здебільшого викликані «внутрішніми переконаннями» ніж конкретними прикладами із його повсякденного життя, що не є достатнім доказом на підтвердження факту його переслідувань за релігійною ознакою у випадку повернення на Батьківщину. У свою чергу, інформаційні матеріали, на які посилається позивач, носять «загальний» характер і жодним не підтверджують існування можливості того, що саме позивачу буде спричинено шкоду та (або) неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, позивач зазначив про наявність «мовної проблеми» в Нігерії, зокрема, наявність держаної мови «англійської» та понад 500 діалектів. Разом із тим, надалі ним було спростовано повідомлену інформацію, зауваживши, що на момент перебування у Нігерії у державних органах він спілкувався «англійською» мовою, а в повсякденному житті - мовою «хауса», що свідчить про відсутність у нього адаптаційних проблем.

Не може бути залишеним поза увагою і той факт, що метою звернення позивача за захистом до міграційного органу є його бажання легально перебувати на території України з метою отримання подальшої освіти та роботи. При цьому, він не має наміру повертатись, ані до Саудівської Аравії, ані до Нігерії, оскільки не зможе там знайти роботу.

Разом із тим, слід зазначити, що сімейні або інші причини особистого характеру, прагнення змін та покращення рівня життєвих умов, коли особа (тобто шукач захисту) переїжджає виключно із «економічних міркувань», свідчать, що така особа є «економічним мігрантом», а не «біженцем», або ж «особою, яка потребує додаткового захисту».

Судова колегія враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача та вважає, що дана інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача (термін звернення за захистом тощо), які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає належних підстав вважати, що позивач прибув на територію України саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності.

Інших об`єктивних доводів на спростування висновків суду першої інстанції скаржником не наведено.

Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами ГУ ДМС України в Одеській області, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань та реальної небезпеки для нього стати в країні походження жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції щодо відсутності підстав для задоволення поданого ОСОБА_1 позову.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останнього.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 09.11.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко