Справа № 522/14604/17
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 522/14604/17
Головуючий в 1 інстанції: Домусчі Л.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

представників апелянта/відповідача - Атаманенка М.С. та позивача - Жмуда О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги Одеської міської ради та ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду від 17 липня 2019 року, (суддя Домусчі Л.В., повний текст рішення складений 29 липня 2019 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_1 , про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

8 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Одеської міської ради, за участю третіх осіб: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_1 , про визнання протиправною бездіяльність Одеської міської ради, яка виразилась у не вчиненні передбачених законом дій щодо розгляду заяви ОСОБА_2 від 24.06.2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 332 кв.м., та прийняття рішення за результатами розгляду даної заяви; та зобов`язання відповідача розглянути на ближчій сесії заяву ОСОБА_2 від 24.06.2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 332 кв.м.

Рішенням Приморського районного суду від 17 липня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_2 був задоволений. Визнано протиправною бездіяльність Одеської міської ради, яка виразилась у не вчиненні передбачених законом дій щодо розгляду заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 332 кв.м., від 24.06.2016 року, та прийняття рішення за результатами розгляду даної заяви. Зобов`язано Одеську міську раду розглянути на ближчій сесії заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 332 кв.м., від 24.06.2016 року.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням відповідач Одеська міська рада подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

В доводах апеляційної скарги зазначається, що дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність, а тому відсутні негативні наслідки для особи, яка має намір отримати земельну ділянку у власність. Звертаючись до суду, ОСОБА_2 намагався усунути перешкоду у реалізації його прав, якої у дійсності немає. Зазначений правовий висновок Верховний Суд висловлював у постановах від 31.01.2018 року у справі №814/741/16 та від 14.03.2018 року у справі №804/3703/16.

Крім того, апелянт/відповідач зазначає, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив процедуру розгляду заяви про передачу земельної ділянки комунальної власності у власність ОСОБА_2 , у зв`язку із чим дійшов необґрунтованого висновку про ухилення Одеської міської ради від винесення встановленого чинним законодавством рішення, чого у дійсності не було.

Враховуючи вищевикладене апелянт вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 щодо протиправної бездіяльності Одеської міської ради, оскільки законний інтерес особи полягає не в розгляді заяви на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в отриманні земельної ділянки у власність, а тому відсутня бездіяльність Одеської міської ради при розгляді заяви ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням третя особа ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог неправомірно. Апелянт/третя особа зазначає, що норми Земельного кодексу України дають підстави для висновку, що ненадання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк, не перешкоджає процесу відведення земельної ділянки, оскільки здійснення замовлення на виготовлення проектної документації можливе без отримання дозволу на її виготовлення. Аналогічна позиція зазначена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі К 9901/6345/18 від 31.01.2018 року.

Враховуючи вищевикладене рішення, апелянт вважає, що у спірних правовідносинах права позивача захищені на законодавчому рівні. Тобто, якщо позивач вважає, що є бездіяльність відповідача, позивач має право на самостійне замовлення розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї представників апелянта/відповідача - Атаманенка М.С. та позивача - ОСОБА_3 , вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач на підставі договору дарування від 15.10.2002 року набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

До 20.12.2008 року будинок АДРЕСА_1 та прилегла земельна ділянка знаходились на балансі Міністерства оборони України, надалі змелена ділянка і будівля були повернуті у власність міської ради.

У період 2003-2010 роки позивач здійснив реконструкцію квартири АДРЕСА_2 шляхом прибудови до неї житлового будинку.

11.02.2014 року позивач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 105,6 кв.м., в тому числі житловою 58,2 кв.м.

У подальшому ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку рішення реєстраційної служби щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2015 р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 р., скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 та Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок.

Однак, постановою Верховного Суду України від 24.01.2017 р. постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2015 р., ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 р. та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 07.12.2015 р. скасовано, а провадження у справі закрито.

Слід звернути увагу на те, що із приводу здійсненої позивачем реконструкції квартири був ряд судових спорів.

Зокрема, Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.10.2013 року по справі №522/7800/13-а за позовом ОСОБА_2 до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, за участю третьої особи ОСОБА_1 , про скасування висновку від 11.05.2012 року про можливість передачі у власність спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_1 , позов було залишено без задоволення (т. 1, а.с. 66-68).

Зазначена постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили.

У Київському районному суді м. Одеси розглядалась справа №520/10434/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Одеської міської ради, третя особа без самостійних вимог: Департамент комунальної власності Одеської міської ради про визнання права на отримання земельної ділянки у власність, усунення перешкод в оформленні права власності на земельну ділянку і за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської міської ради про усунення перешкод у реалізації права на приватизацію земельної ділянки та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.12.2015 року (т. 1, а.с. 60-64), у задоволенні первісного та зустрічного позовів було відмовлено (справа №520/10434/14-ц).

Рішення набрало законної сили 24.12.2015 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.10.2016 року по справі №520/4414/16-ц за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом приведення самочинної реконструкції у попередній стан, позов міської ради було задоволено та зобов`язано відповідача власними силами і за рахунок власних коштів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно прибудованих приміщень та другого поверху до квартири АДРЕСА_2 , та приведення даної квартири у попередній стан, а саме у відповідності до технічного паспорту від 20.09.2002 року (т. 1, а.с. 70-73).

Дане рішення суду 1-ої інстанції від 26.10.2016 року було скасовано рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17.08.2017 року та у задоволенні позову Одеської міської ради відмовлено.

Ухвалою від 24.10.2017 відкрито касаційне провадження у даній справі.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2017 року скасовані. Провадження у справі закрито. Повідомлено Одеську міську раду про те, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Також, судами розглядався позов ДАБІ України до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , про зобов`язання вчинити певні дії (справа №815/2311/15).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 1 вересня 2016 року у задоволенні цього адміністративного позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 1 вересня 2016 року та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги Державної архітектурно-будівельної інспекції України задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок привести у первісний стан об`єкт самочинного будівництва - реконструйовану квартиру АДРЕСА_2 , відповідно до технічного паспорту на квартиру, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 20 вересня 2002 року, шляхом проведення відповідної перебудови та знесення самочинного будівництва, яке не зазначено у технічному паспорті від 20 вересня 2002 року.

Постановою Верховного Суду від 28.11.2018 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 року та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01.09.2016 року скасовано та справу №815/2311/15 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2019 року у задоволенні позовної заяви Державної архітектурно-будівельної інспекції України до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_7 , про зобов`язання за власний рахунок привести квартиру АДРЕСА_2 , у попередній стан, відповідно до технічного паспорту від 20.09.2002 року шляхом знесення самочинного будівництва - відмовлено повністю.

Відповідно до технічного паспорту на будинок від 28.09.2011 року площа земельної ділянки, на якій розташований збудований будинок, у тому числі тієї, що прилягає до нього з боку АДРЕСА_4 , дорівнює 332 кв.м.

24 червня 2016 року позивач звернувся до Одеської міської ради із заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 293 кв.м. по АДРЕСА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, а також просив надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки, при чому, стверджуючи, що з 2010 року ця ділянка знаходиться у його користуванні.

У серпні 2016 року позивачем було отримано лист із Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №01-26/А-34-1008 від 21.07.2016 року, в якому повідомлено про необхідність зазначення на наданих до заяви графічних матеріалів місця розташування бажаної земельної ділянки, що за посиланням позивача ним було виконано.

Після чого Департаментом комунальної власності ОМР було надіслано запит до Управління архітектури та містобудування ОМР від 17.08.2016 року про розгляд проектів рішення ОМР щодо надання дозволу суб`єктам господарювання та громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянок в м. Одесі на відповідність місця розташування земельних ділянок Генеральному плану м. Одеси та іншій містобудівній документації.

Листом Управління архітектури та містобудування ОМР №01-11/3052-327 від 19.09.2016 року було надано відповідь на вищевказаний запит, в якому зазначено, що до управління неодноразово надходили скарги суміжних землекористувачів. Розгляд з урахуванням коригування і погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами (територія одноквартирної садибної та блокованої житлової забудови).

Оскільки Управлінням архітектури та містобудування ОМР вищевказаним листом чіткої відповіді на запит Департаменту щодо відповідності місця розташування земельних ділянок Генеральному плану м. Одеси та іншій містобудівній документації не надано, позивач 24.10.2016 року та 26.10.2016 року звернувся із заявою до Управління архітектури та містобудування ОМР.

Листом Управління архітектури та містобудування ОМР від 15.11.2019 року повідомило, що згідно з планом зонування території (зонінгом) м. Одеси, земельні ділянки проспект Свободи, 109, та АДРЕСА_3 , розміщені в жилій зоні Ж-1 (зона садибної жилої забудови), але для розгляду питання про можливість розробки землевпорядної документації по відведенню земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку необхідно надати погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами.

21.12.2016 року на адресу ОМР позивачем було направлено лист із вимогою надати вмотивовану відповідь щодо результату розгляду його заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки.

Листом від 25.01.2017 року Одеська міська рада повідомила, що згідно листа Управління архітектури та містобудування ОМР від 19.09.2016 року розгляд його заяви можливий із урахуванням коригування та погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами. Також повідомлялось, що Департаментом комунальної власності ОМР було повторно направлено документи та матеріали до Управління архітектури та містобудування ОМР, а тому розгляд заяви відбудеться після отримання відповіді та надання позивачем фото фіксації земельної ділянки.

Із відповіді Управління архітектури та містобудування ОМР від 16.02.2017 року вбачається, що для розгляду заяви та винесення рішення позивачу необхідно погодити межі земельної ділянки із суміжним землекористувачем (зокрема, ОСОБА_1 ), а тому рекомендовано звернутись до комісії земельних спорів.

05.05.2017 року представник позивача звернувся з відповідною заявою до комісії з розгляду земельних спорів ОМР, яка 23.05.2017 року прийняла рішення відкласти розгляд заяви до ухвалення судом рішення в адміністративній справі №520/1387/16-а.

На час звернення до суду з відповідним позовом (08.08.2017 року) та на час розгляду даної справи судом відповідачем не було прийнято жодного рішення за заявою ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 332 кв.м., від 24.06.2016 року.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з наступного, з чим погоджується апеляційний суд.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні»(далі - Закон № 280/97-ВР) правомочні розглядати і вирішувати питання у різних галузях, зокрема, у сфері бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, у сфері управління комунальною власністю, у галузі житлово-комунального господарства, у сфері регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи ці повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, серед іншого належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, у вказаних відносинах органи місцевого самоврядування є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції.

Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ч. 2 ст. 14 Конституції України).

Приписами частин 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 ст. 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За приписами ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Кабінету міністрів Автономної Республіки Крим. Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що з метою реалізації права громадян на отримання (придбання) у власність земельної ділянки останній звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. За результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач приймає одне з таких рішень: або надає дозвіл на розроблення відповідної документації із землеустрою, або інформує про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням конкретних причин відмови

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17, від 19.01.2016 по справі №824/167/15-а/21-3690а15; від 25.07.2019 року по справі №620/32/19 .

Рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом, тому такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі № 820/4436/17 (К/9901/47011/18).

У Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 Конституційний Суд України вказав, що положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень. Положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до суду з позовом до Міськради про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання його винести на розгляд пленарного засідання сесії Міськради питання щодо передачі позивачу в приватну власність земельної ділянки.

Виникнення спірних правовідносин обумовлено бездіяльністю відповідача щодо вирішення питань, які в силу законодавчих приписів належать до його виключної компетенції як органу місцевого самоврядування, тому законність таких дій (бездіяльності) підлягає перевірці адміністративним судом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі №638/8079/16-а вважає, що цей спір не пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень (Міськради як органу місцевого самоврядування), який реалізовує у цих правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції шляхом розгляду питання щодо передачі земельної ділянки у власність.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня та 30 травня 2018 року у справах №536/233/16-ц (провадження № 14-5зц18) та №127/16433/17 (провадження №11-461апп18) відповідно.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВР визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений у статті 118 ЗК України. Зокрема, частинами першою та другою цієї статті передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Отже, виходячи з наведених положень статей 118, 122 ЗК України, пункту 34 частини першої статті 26 Закону №280/97-ВР, вирішення питання про передачу земельної ділянки комунальної власності у власність позивача віднесено до виключної компетенції пленарного засідання Міськради.

Як убачається з матеріалів справи, ще 24 червня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про передачу йому у власність спірної земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Проте, всупереч наведеним законодавчим нормам, Міськрада не розглянула заяву ОСОБА_2 від 24.06.2016 року та не прийняла у встановлений законом строк відповідного рішення, а фактично передала вирішення цього питання Департаменту комунальної власності Міськради.

Отже, за розглядом справи, у досліджуваних правовідносинах встановлено факт тривалого ухилення відповідача від винесення встановленого чинним законодавством рішення, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував.

Разом з тим, здійснивши аналіз статей 118, 122 ЗК суд першої інстанції правильно підкреслив, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей ЗК.

Таким чином, не мають істотного значення для вирішення даного спору те, що на отримання спірної земельної ділянки у приватну власність претендує також ОСОБА_1 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

Що стосується доводів апелянта про те, що відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року набрало законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 січня 2019 року у справі №520/1854/17, яким за цивільним позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 та державного реєстратора Каменської О.А. скасовано свідоцтво про права власності на нерухоме майно від 11.02.2014 року, індексний номер 17633361, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 10819058 від 11.02.2014 року, про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, то колегія суддів звертає увагу, що предметом розгляду даної справи є бездіяльність Одеської міської ради щодо розгляду заяви ОСОБА_2 про надання дозволу та неприйняття у встановлений законом строк відповідного рішення в порядку статті 118 ЗК України. Листом від 25.01.2017 року Одеська міська рада повідомила ОСОБА_2 про необхідність надати погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами.

Проте, в матеріалах даної справи відсутні відомості, які свідчать, що оскаржена у даній справі бездіяльність відповідача пов`язана із не визнанням міською радою права власності позивача на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Поряд з цим варто зауважити, що адміністративний суд під час перевірки правомірності дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для їх вчинення/не вчинення, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності (виправдання) своєї поведінки.

Таким чином, набрання законної сили рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 січня 2019 року у справі №520/1854/17 не спростовує висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційні скарги Одеської міської ради та ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Одеської міської ради та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду від 17 липня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 8 листопада 2021 року.