Справа № 260/3698/21
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2021-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 листопада 2021 року м. Ужгород№ 260/3698/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Великобийганської сільської ради про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Великобийганської сільської ради, в якому просить скасувати рішення Великобийганської сільської ради від 27.04.2021 №269, яким рішення Великобийганської сільської ради від 16 листопада 2020 року №957 скасовано та вирішено вважати таким, що втратило чинність, а земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, розташовану в с. В. Бийгань, залишено як землі запасу комунальної власності для суспільних потреб.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Великобийганської сільської ради від 16.11.2020 №957 їй було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність згідно з поданою заявою та графічними матеріалами. У зв`язку з чим нею було виготовлено відповідну проектну документацію, яку було подано до органу місцевого самоврядування для затвердження, однак представник відповідача в усній формі відмовився прийняти таку. В подальшому листом відповідача від 26.05.2021 її було повідомлено про скасування раніше прийнятого сільською радою рішення від 16.11.2020 №957, а земельну ділянку, щодо якої позивач розробила проектну документацію, залишено як землі запасу комунальної власності для суспільних потреб. Зазначене рішення відповідача вважає протиправним та таким, що порушує гарантоване законодавством право на землю.

15 вересня 2021 року до Закарпатського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/д б/н, відповідно до змісту якого заявлені позовні вимоги вважає безпідставними. Так, зокрема, зазначає, що 13 листопада 2020 року позивач звернулася до Великобийганської сільської ради із заявою щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, Великобейганська сільська рада, с. Велика Бийгань, орієнтованою площею 0,2 га у власність. Однак до такої не було долучено графічні матеріали. Отже, позивачем не було дотримано вимог ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України. Окрім того, бажана земельна ділянка є територією колишнього колгоспу, а саме: асфальтованим майданчиком, майно якого розподілено між його пайовиками, серед яких ОСОБА_1 не значиться. З огляду на що вважає, що позивач не може претендувати на отримання такої земельної ділянки, а тому рішення про скасування попереднього рішення сільської ради є правомірними. Зазначає, що оскарженим рішенням сільською радою фактично відреаговано на допущені раніше порушення та самостійно їх виправлено.

01 жовтня 2021 року позивач надіслала до суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погоджується. Зазначає, що станом на час подання нею заяви в листопаді 2020 року в сільській раді діяла земельна комісія, яка повинна була повно та всебічно розглянути матеріали такої заяви та не могла не помітити відсутність графічних матеріалів. Більше того, з тексту відзиву вбачається, що відповідач усвідомлює місце розташування бажаної земельної ділянки, що було б неможливим при недолученні до заяви необхідних графічних матеріалів. Звернув увагу суду на те, що твердження відповідача про те, що спірна земельна ділянка підлягає паюванню, не підтверджено будь-якими доказами. Окрім того, таке суперечить подальшій заяві щодо резервування такої земельної ділянки для суспільних потреб.

11 жовтня 2021 року до Закарпатського окружного адміністративного суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній повторно наголошує на неподанні ОСОБА_1 при зверненні із заявою графічних матеріалів з бажаним місцем розташування спірної земельної ділянки. Також звертає увагу суду на те, що позивачем не надано доказів оплати виготовленого ФОП ОСОБА_2 проекту землеустрою, а тому не можна стверджувати про виготовлення такого в грудні 2020 року.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 13 листопада 2020 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернулася до сільського голови Великобийганської сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, яка розташована за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, Великобейганська сільська рада, с. Велика Бийгань, орієнтованою площею 0,2 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства (арк. спр. 40).

Зазначена заява була розглянута постійною комісією Великобийганської сільської ради з земельних питань, охорони природи і навколишнього середовища, будівництва, охорони пам`ятників і культури 16 листопада 2020 року, за наслідками чого було вирішено рекомендувати сесії сільської ради надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , орієнтовною площею 0,2 га, в К-423 для ведення особистого селянського господарства за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, с. Велика Бийгань (арк. спр. 45 48).

Рішенням 57 сесії VII скликання Великобийганської сільської ради №957 від 16 листопада 2020 року ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,2 га, за адресою: АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства (зворот арк. спр. 11).

04 грудня 2020 року ОСОБА_1 подала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 заяву на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1937 га (арк. спр. 11).

На підставі поданої ОСОБА_1 заяви та укладеного договору №20-12-002 від 04.12.2020 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства (арк. спр. 7 19).

Разом з тим, рішенням 8 сесії VIIІ скликання Великобийганської сільської ради №269 від 27 квітня 2021 року було скасовано рішення 57 сесії VII скликання Великобийганської сільської ради №957 від 16 листопада 2020 року, а земельну ділянку орієнтовною площею 0,2 га, розташовану в с. Велика Бийгань, вирішено залишити як землі запасу комунальної власності Великобийганської сільської ради для суспільних потреб (арк. спр. 22).

В якості підстави прийняття такого рішення зазначено те, що до заяви громадянки ОСОБА_1 не було додано графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки орієнтовною площею 0,2 га, розташованої в с. Велика Бийгань, Великобийганської сільської ради.

Про прийняття рішення №269 від 27 квітня 2021 року ОСОБА_1 було повідомлено листом Великобийганської сільської ради №521/02-24 від 26 травня 2021 року (арк. спр. 21).

Вважаючи таке рішення органу місцевого самоврядування протиправним та таким, що порушує її право на землю, ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Ст. 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регулюється нормами глави 19 ЗК України.

Чч. 1, 2 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Так, п. «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України передбачене право громадян на безоплатну передачу земельних ділянок у їх власність шляхом одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Ст. 121 ЗК України врегульовано норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Ч. 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно положень ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Зазначені повноваження органів місцевого самоврядування кореспондуються також з питаннями, що віднесені до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради, передбаченими ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі Закон), та вирішуються виключно на пленарних засіданнях таких, серед яких вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Таким чином, для отримання у власність спірної земельної ділянки для особистого селянського господарства позивач звернулася у законодавчо встановленому порядку до уповноваженого на те органу місцевого самоврядування Великобийганської сільської ради.

Ч. 7 ст. 118 ЗК України визначає порядок розгляду вищезазначених клопотань уповноваженим органом. Так, вказана законодавча норма передбачає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що за наслідками розгляду поданого ОСОБА_1 в порядку ст. 118 ЗК України клопотання Великобийганською сільською радою було прийнято рішення №957 від 16.11.2020 щодо надання згоди на розробку проекту землеустрою. Однак в подальшому таке рішення було самостійно скасовано органом місцевого самоврядування

Оцінюючи рішення Великобийганської сільської ради від 27.04.2021 №269 на предмет його правомірності, суд виходить з наступного.

Ч. 1 ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, всі рішення органу місцевого самоврядування поділяються на нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року №20-рп/2001 від 23 червня 1997 року №2-зп та від 16 квітня 2009 року у справі №7-рп/2009.

З приводу правової природи рішення Великобийганської сільської ради №957 від 16.11.2020 суд вважає за необхідне зазначити, що таке є ненормативним (індивідуальним) актом, тобто таким, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи ОСОБА_1 та дія якого вичерпується його виконанням розробленням проекту землеустрою.

Рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року у справі №7-рп/2009 було надано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни з будь-якого питання, що є компетенцією органу місцевого самоврядування.

Так, у вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Судом встановлено, що на реалізацію прийнятого Великобийганською сільською радою 16 листопада 2020 року рішення №957 ОСОБА_1 було розроблено проект землеустрою, тобто таке рішення органу місцевого самоврядування вже вичерпало свою дію шляхом виконання. Враховуючи вищенаведене та заперечення позивача щодо зміни чи припинення правовідносин, що виникли в результаті реалізації прийнятого Великобийганською сільською радою 16 листопада 2020 року рішення, суд вважає, що скасування такого, зачіпає правомірні інтереси та «законні очікування» позивача, а тому порушує принцип належного урядування, згідно з яким ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу і такі помилки, за загальним правилом, не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лелас проти Хорватії», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).

При цьому суд відхиляє посилання відповідача на те, що оскаржене рішення прийнято з метою усунення допущеної при прийнятті рішення №957 від 16.11.2020 помилки з огляду на неподання ОСОБА_1 при зверненні графічних матеріалів щодо бажаної земельної ділянки.

З цього приводу суд зазначає, що процес прийняття органом місцевого самоврядування рішення в порядку ст. 118 ЗК України передбачає дослідження поданих заявником матеріалів на предмет їх достатності. Так, подана ОСОБА_1 заява розглядалася як постійною комісією Великобийганської сільської ради з земельних питань, охорони природи і навколишнього середовища, будівництва, охорони пам`ятників і культури, так і сесією Великобийганської сільської ради, та жодних недоліків, що унеможливлюють розглянути таку по суті, виявлено не було.

Більше того, суд зазначає, що приймаючи рішення №957 від 16.11.2020 постійна комісія та сільська рада усвідомлювали місце розташування земельної ділянки, зазначеної в заяві ОСОБА_1 , підтвердження чого є посилання в такому на її розміщення в контурі 423.

Окрім того, суд не бере до уваги доводи відповідача на те, що спірна земельна ділянка розташована на території колишнього колгоспу, тобто відноситься до категорії земель, що підлягають паюванню, оскільки жодних доказів такого до матеріалів справи долучено не було.

За правилами, встановленими ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд також не бере до уваги посилання відповідача на рішення 37 сесії VIII скликання Великобийганської сільської ради від 27 серпня 2021 року №543, оскільки таке по хронології прийнято пізніше.

Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 у справі №826/23192/15 зазначив, що вирішуючи спори, суд повинен досліджувати правомірність рішення суб`єкта владних повноважень на момент його прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому. Рішення суду не може ґрунтуватися на тих фактичних обставинах, які на момент його ухвалення хронологічно ще не відбулися, проте, ймовірно, могли мати місце у майбутньому.

Більше того, суд зазначає, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою є початковим етапом реалізації фізичними та юридичними особами гарантованого законодавством права власності та користування землею, та не є тотожним передачі земельної ділянки у власність або користування в майбутньому, як і не зобов`язує орган місцевого самоврядування прийняти відповідне рішення. Розроблений проект підлягає як погодженню уповноваженими органами, так і остаточному затвердженню органом місцевого самоврядування за результатами розгляду на відповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Зазначені висновки узгоджуються з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року у справі №815/5987/14 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі №545/808/17, від 29 квітня 2020 року у справі №2340/4521/18.

З огляду на вищезазначене суд вважає, що орган місцевого самоврядування наділений повноваженнями відмовити заявнику у затвердженні проекту землеустрою, якщо за результатами розгляду такого буде встановлено невідповідність зазначеного в ньому цільового призначення земельної ділянки вимогам містобудівної документації, що дозволить в повній мірі забезпечити захист прав громадян на землі комунальної власності та не допустить неправомірної передачі землі у власність.

З огляду на вищенаведене суд вважає, що рішення Великобийганської сільської ради від 27.04.2021 №269 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн.

Згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розумінні ч. 3 зазначеної статті належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Ч. 4 зазначеної статті встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач долучив договір про надання послуг представника в адміністративній справі від 02.08.2021; квитанцію до прибуткового касового ордера №01 від 04.08.2021; розрахунок гонорару за надання правової допомоги від 04.08.2021; акт здачі-приймання надання послуг за договором без номеру від 02.08.2021 про надання послуг від 04.08.2021 (арк. спр. 23 26).

Відповідно до акту здачі-прийому наданих послуг від 04.08.2021, сторони підтвердили надання виконавцем наступних послуг:

- правовий аналіз наданих клієнтом пояснень, усні консультації клієнта (2 год.) 1000,00 грн.;

- перегляд законодавчої бази, аналіз судової практики стосовно ситуації, описаної клієнтом (2 год.) 1000,00 грн.;

- підготовка адміністративного позову (2 год.) 1000,00 грн.;

- участь у судових засіданнях та/або контроль розгляду справи дистанційними засобами (1 год.) 500,00 грн.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат, відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України, покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 дійшла правового висновку, відповідно до якого суд вправі зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу лише за клопотанням іншої сторони.

У поданих до суду відзиві та запереченнях відповідач жодних аргументів щодо заявленої до відшкодування суми витрат на правову допомогу не наводить.

В свою чергу суд вважає розмір таких витрат співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатських послуг, а факт їх здійснення позивачем доведеним належними доказами.

З огляду на вищенаведене з відповідача підлягає стягненню також 3500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) до Великобийганської сільської ради (місцезнаходження: вул. Головна, буд. 61, с. Велика Бийгань, Берегівський район, Закарпатська область, 90232, ) про скасування рішення, - задовольнити повністю.

2. Скасувати рішення Великобийганської сільської ради від 27.04.2021 №269, яким рішення Великобийганської сільської ради від 16 листопада 2020 року №957 скасовано та вирішено вважати таким, що втратило чинність, а земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, розташовану в с. В. Бийгань, залишено як землі запасу комунальної власності для суспільних потреб.

3. Стягнути із Великобийганської сільської ради (місцезнаходження: вул. Головна, буд. 61, с. Велика Бийгань, Берегівський район, Закарпатська область, 90232, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань 908,00 грн. (Дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) судового збору та 3500,00 грн. (Три тисячі п`ятсот гривень 00 коп.) витрат на правничу допомогу адвоката.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін