Справа № 500/1886/20
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року Справа № 500/1886/20 пров. № А/857/15092/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Затолочного В.С., Курильця А.Р.,

при секретарі судового засідання Хомича О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання незаконним проведення перевірки, скасування податкового повідомлення-рішення №2 від 11.01.2019, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 4 червня 2021 року (суддя Подлісна І.М., м.Тернопіль, повний текст складено 14 червня 2021 року), -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі Головне управління) в якому просив:

визнати незаконною документальну позапланову невиїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податку на додану вартість (далі ПДВ) за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 проведену щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП) з 08.11.2018 по 14.11.2018;

скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.01.2019 №2 (далі ППР).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 4 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі, з посиланням на окремі обставини справи вказує, що повідомлення про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки він не отримував і воно повернулося до контролюючого органу за «закінченням терміну зберігання», хоча за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими платник податків має бути обізнаним, а й отримання ним зазначених відомостей. Зазначає, що відповідачем також не дотримано вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України (далі ПК) щодо дотримання контролюючим органом 15-ти денного строку з дня наступного за днем отримання позивачем запиту. Щодо суті порушення за наслідками якого прийняте ППР вказує, що невнесення ним до податкової звітності даних щодо договірних відносин з контрагентом є правомірним, так як по суті господарських відносин з останнім станом на час проведення перевірки відсутні будь-які первинні бухгалтерські документи. Також просить суд не брати до уваги заперечення Головного управління щодо стягнення на користь позивача понесених ним судових витрат на правничу допомогу адвоката.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що податковим органом вчасно направлено позивачу копію наказу про проведення перевірки, однак не отримання позивачем листа з копією наказу не є безумовною обставиною для визнання незаконною перевірки. Крім того, позивачем ні в податковій декларації за квітень 2015 року, ні в уточнюючому розрахунку податкових зобов`язань з ПДВ у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок за квітень 2015 року, не відображена сума ПДВ, а відтак податковим органом правомірно донараховано позивачу грошове зобов`язання з ПДВ.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що позивач з 23.12.2018 перебуває на податковому обліку в контролюючого органу як ФОП, основний вид діяльності КВЕД 74.90 інша професійна, наукова та технічна діяльність, н. в. і. у.

06.04.2015 позивачем виписано податкову накладну №7 (далі ПН) та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі ЄРПН, Реєстр відповідно) 20.05.2015 на суму ПДВ 1158475,45 грн, однак в податковій декларації за квітень 2015 року в рядку 9 «податкові зобов`язання» дану суму не відображено. Також в липні 2015 року ФОП виписано розрахунок коригування від 10.07.2015 №17 до ПН (далі РК) та зареєстровано в ЄРПН 20.07.2015, однак в звітній декларації за липень 2015 року вказаний РК не відображено в рядку 8 декларації з ПДВ.

На підставі наведеного Головне управління ДФС у Тернопільській області (далі ГУДФС) 19.03.2018 звернулося до ФОП із запитом №785/6/19-00-13-05/6042 про надання інформації з додатками, що її підтверджують, який отриманий ОСОБА_1 22.03.2018 (далі Запит від 19.03.2018; т.1 а.с.170).

У відповідь на Запит від 19.03.2018 ФОП надіслав до ГУДФС лист, що зареєстрований у контролюючому органі 02.05.2018 №В-2183/6 (т.1 а.с.168-169).

Вважаючи, що надана відповідь не містила повних та ґрунтовних даних щодо запитуваної інформації, а додані первинні документи не давали можливості ідентифікувати виявлені контролюючим органом розбіжності ГУДФС на адресу позивача повторно 30.05.2018 надіслано запит про надання інформації №1669/6/19-00-13-05/ НОМЕР_1 (далі Запит від 30.05.2018), який останнім отримано 18.06.2018 (т.1 а.с.172).

Відповідь на Запит від 30.05.2018 контролюючим органом так і не отримано, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.

20.07.2018 ГУДФС на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК прийнято наказ «Про проведення документальної позапланової перевірки» №1427 (далі Наказ №1427), яку вирішено провести з 23.07.2018 тривалістю 5 робочих днів (т.1 а.с.173).

За наслідками обстеження місцезнаходження ФОП посадовою особою ГУДФС уповноваженою на проведення перевірки встановлено, що за місцем реєстрації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) фактично платника не виявлено про що складено відповідний акт від 23.07.2018 №1848/19-00-13-06/ НОМЕР_2 (т.1 а.с.166 зворот).

Цього ж дня складено акт про неможливість розпочати позапланову виїзну перевірку №1849/19-00-13-06/ НОМЕР_2 (т.1 а.с.166).

При цьому, слід зауважити, що про те, що ФОП відсутній за місцем його реєстрації, а також те, що підприємства в яких ОСОБА_1 є посадовою особою не знаходяться за податковою адресою АДРЕСА_2 38 контролюючому органу стало відомо з листа Оперативного управління ГУДФС від 09.11.2018 №124/19-00-21-04 (т.1 а.с.165).

31.10.2018 ГУДФС прийнято наказ «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки» №2122 (далі Наказ №2122) згідно з яким вирішено провести з 08.11.2018 тривалістю 5 робочих днів документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати ПДВ за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 (т.1 а.с.153).

Як зазначає відповідач, Наказ №2122 та повідомлення про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 31.10.2018 №398 (далі Повідомлення) направлено ФОП поштою з повідомленням про вручення 01.11.2018 (т.1 а.с.154).

Згідно з копією конверту вказане відправлення повернулось до ГУДФС із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Встановити коли саме проставлено штамп на конверті про повернення його до ГУДФС апеляційним судом не видалося можливим, так як долучена до матеріалів справи копія конверта є нечіткою, а на наданому представником відповідача оригіналу конверта довідка Укрпошти з відповідним штампом взагалі відсутня.

У період з 08.11.2018 по 14.11.2018 посадовими особами ГУДФС проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати ПДВ ФОП за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, за наслідками якої було складено акт від 21.11.2018 №2471/19-00-1302/НЮ184413 (далі Акт, т.1 а.с.11-27).

В ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено порушення ФОП вимог пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 ПК, що призвело до: заниження повноти декларування ПДВ всього в сумі 1158475 (квітень 2015 рік); завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 24) на 9871 (грудень 2015 року).

На підставі Акта 11.01.2019 відповідачем винесено ППР, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем ПДВ на 1448093,75 грн (основне зобов`язання 1158475; штрафні (фінансові) санкції 289618,75 грн (т.1 а.с.30).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи, державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) контролюючі органи мають право: проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (підпункти 21.1.1, 21.1.4 пункту 21.1 статті 21 ПК).

Глава 8 розділу ІІ ПК визначає види перевірок, які можуть бути проведені контролюючими органами, а також порядок та процедуру їх проведення. Зокрема, встановлюється чітке розмежування щодо порядку допуску до виїзних та невиїзних перевірок, а також щодо місця проведення зазначених перевірок.

При цьому приписи ПК в цій частині установлюють і певні правила поведінки при здійсненні перевірки як для суб`єкта владних повноважень, так і для платника податків, чітке дотримання яких вимагається задля забезпечення балансу між публічними і приватними інтересами.

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (пункт 75.1 статті 75 ПК).

У відповідності до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Положеннями статті 79 ПК передбачено, що документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

За наявності письмового звернення платника податків замість документальної невиїзної перевірки може проводитися документальна виїзна перевірка.

Незважаючи на необов`язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній все ж має право бути присутнім. Такий висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК, відповідно до якого платник податків має право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки (формальна підстава).

Відповідно до позиції Верховного Суду, що викладена у постановах від 21 лютого 2020 року, 22 вересня 2020 року у справі №№ 826/17123/18, 520/8836/18 відповідно, при оскарженні податкового повідомлення-рішення платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність такого рішення, і при цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Як вбачається зі Наказу №2122 підставою для його прийняття та проведення документальної позапланової невиїзної перевірки зазначено, зокрема, підпункт 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК (правова підстава).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції констатує те, що контролюючим органом не дотримано вимоги зазначеного вище підпункту статті 78 ПК, так як відповідачем не надсилались запити про порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, а Запити від 19.03.2018 та 30.05.2018 уже реалізовані шляхом видання Наказу №1427.

Щодо дотримання відповідачем порядку вручення позивачу Наказу №2122 та Повідомлення (формальна підстава), то в цій частині ГУДФС також не дотримано вимоги пункту 79.2 статті 79 ПК, з огляду на наступні обставини.

З матеріалів справи та наведених вище обставин видно, що Наказ №2122 та Повідомлення направлено ОСОБА_1 01.11.2018, однак вказані документи повернулися до контролюючого органу із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», тобто вручені позивачу не були, проте незважаючи на такі обставини відповідачем з 08.11.2018 по 14.11.2018 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку за наслідками якої складено Акт.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд зазначає, що з метою дотриманням балансу публічних і приватних інтересів платників податків та контролюючих органів нормами ПК установлено умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із висновками, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 вересня 2021 року у справі №816/228/17.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені порушення контролюючого органу законодавства щодо проведення перевірки, зумовлюють протиправність ППР, що має наслідком його скасування.

Вказаного суд першої інстанції не дослідив та не дав належної правової оцінки обмежившись виключно цитуванням тих доводів, що наведені відповідачем у відзиві на позов.

В підсумку, такі обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду в частині відмови у задоволені позову про визнання протиправним та скасування ППР та прийняття постанови про задоволення позову в цій частині з наведених вище підстав.

Відносно вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконною документальну позапланову невиїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податку на додану вартість (далі ПДВ) за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 проведену щодо ФОП з 08.11.2018 по 14.11.2018, то така не може бути задоволена, оскільки неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 5 КАС, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Зважаючи на те, що встановлені та допущені вище при проведенні документальної позапланової невиїзної перевірки контролюючим органом порушення вимог податкового законодавства, тягнуть протиправність прийнятого за наслідками її проведення ППР, апеляційний суд дійшов висновку про те, що визнання протиправним та скасування цього ППР є належним способом захисту порушеного права позивача, відтак позовна вимога про визнання незаконною документальну позапланову невиїзну перевірку проведену щодо ФОП задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина третя статті 139 КАС).

Згідно частини сьомої статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи видно, що за подання позову ОСОБА_1 сплачено 10510 грн, що підтверджується квитанцією від 30.06.2020 №ПН608 (т.1 а.с.10).

В суді апеляційної інстанції позивача згідно ухвали про відкриття апеляційного провадження від 1 вересня 2021 року звільнено від сплати судового збору у розмірі 15765 грн за подання апеляційної скарги.

З огляду на те, що у задоволенні позовної вимоги (немайнового характеру) позивачу-апелянту відмовлено, то на користь останнього за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 8408 грн судового збору за подання позову (10510 грн 2102 грн).

За змістом частин першої-четвертої статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно позову попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу визначено у розмірі 287800 грн (вказаний розмір не змінився і станом на час судового розгляду справи та ухвалення рішення суду).

Для обґрунтування розміру вказаних витрат позивачем-апелянтом до матеріалів справи долучено договір про надання адвокатських послуг від 30.06.2020 №55/1/фоп (далі Доовір); додаток до Договору у вигляді детального опису робіт (наданих послуг) адвоката Зошій Ю.Й. наданих Василишину за Договором; виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 про отримання ним за Договором 42150 грн коштів, як оплату про надання адвокатських послуг за Договором (т.1 а.с.109-116, 193-196).

За Договором адвокат Зошій Ю.Й. та ФОП уклали даний Договір про наступне: клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надати юридичну допомогу із представлення інтересів клієнта у судах у справах про оскарження ППР винесеного на підставі Акта (пункт 1); вартість послуг з Договору визначається: 23900 грн оплата до початку справи; 23900 грн на протязі 3х днів з моменту відкриття провадження у справі в суді І інстанції; 240000 грн протягом 22-х робочих днів з часу прийняття рішення у справі у суді І інстанції (пункт 3 Договору).

Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг) адвоката Зошій Ю.Й. наданих ОСОБА_1 за Договором такими є:

ознайомлення з матеріалами справи: пошук та вивчення доказів 41200 грн;

аналіз справи: встановлення відповідних правовідносин тощо, в т.ч. аналіз міжнародних договорів між Україною та Молдовою 83000 грн;

пошук та аналіз рішень Верховного Суду (Верховного Суду України) в подібних правовідносинах 51000 грн;

участь у судових засіданнях, незалежно від їх кількості, в т.ч. написання процесуальних документів, відмінних від позовної заяви (відповідь на відзив, клопотання тощо) 89600 грн. Разом 287800 грн.

У частині п`ятій статті 134 КАС визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини шоста-сьома статті 134 КАС).

Тобто, КАС передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі №9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) тощо.

Згідно заперечення відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, які викладені у відзиві на позов, то на думку Головного управління такий розмір не відповідає вимогам співмірності, щ наведені у частині п`ятій статті 134 КАС. Крім того, визначена вартість наданих адвокатом послуг не відповідає середньо ринковим цінам на аналогічні послуги та критерію розумності.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізуючи наведені вище висновки та встановлені по суті обставини справи, беручи до уваги заперечення відповідача щодо стягнення визначеного розміру судових витрат та виходячи з принципу розумності, справедливості, неминучості та обґрунтованості таких витрат, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлений розмір судових витрат на правничу допомогу в сумі 287800 грн зважаючи на рівень складності цієї справи є необгрунтваним та не вимагав значного обсягу правничої допомоги, а визначення розміру оплати в детальному описі виконаних робіт (наданих послуг) за Договором, є очевидно, занадто завищеним та невиправданим.

Відтак, вказані судові витрати підлягають зменшенню до 10000 грн.

Відповідно до частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставної відмови у задоволенні позову у відповідній його частині та вирішенні питання про розподіл судових витрат, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 308, 310, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 4 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення від 11 січня 2019 року №2 та розподілу судових витрат скасувати та прийняти постанову, якою позов в цій частині задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11 січня 2019 року №2.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області (ЄДРПОУ ВП: 44143637) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП відсутній) судові витрати в сумі 8408 (вісім тисяч чотириста вісім) гривень судового збору за подання позову та 10000 (десять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

В решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 4 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді В. С. Затолочний
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 8 листопада 2021 року у зв`язку із перебуванням судді-доповідача Качмара В.Я. в період з 25.10.2021 по 05.11.2021 у відпустці.