Справа № 160/14891/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.,
27 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області перерахувати пенсію ОСОБА_1 з 01.02.2017 року по 31.01.2021 року відповідно до п.4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та даних з його пенсійної справи про фактичних страховий стаж та його заробітну плату за періоди з 24.12.2015 р. по 07.07.2020 р.;
- стягнути з головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 різницю недоплаченої пенсії з урахуванням раніше проведених виплат за період з 01.02.2017 по 31.01.2021 р. включно, в сумі 34 262 (тридцять чотири тисячі двісті шістдесят дві) грн. 39 коп.;
- стягнути з головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу;
- стягнути з головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що судовим рішенням у справі № 804/704/16 віднослено право відновлено право ОСОБА_1 шляхом поновлення його на відповідній посаді за період з 15.12.2015 року по 07.07.2020 року та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсаційних виплат заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, також із вищезазначених виплат сплачено страхові внески за цей же період, отже фактично з незалежних від позивача підстав його позбавили права на отримання пенсійних виплат у належному обсязі з урахуванням фактичного стажу та перерахованих страхових внесків, а саме: за період, з якого позивача поновлено на роботі.
На думку позивача, за наявності у ОСОБА_1 права на отримання пенсії та за умов отримання певних приписів законодавства, які обумовлюють виникнення права на перерахунок пенсії, останній мав законні підстави розраховувати на здійснення перерахунку пенсії пенсійним органом з урахуванням положень ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням зазначеного періоду.
При зверненні до відповідача з відповідною заявою про перерахунок пенсії з урахуванням зазначеного періоду, останнім відмовлено у перерахунку пенсії, з чим позивач не погоджується, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
На виконання вимог ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року на адресу суду від відповідача 29 вересня 2021 року надійшов відзив на позовну заяву.
В наданому до суду відзиві зазначено, що позивачу з 01.04.2019 року було проведено автоматизований перерахунок пенсії з урахуванням страхового стажу за даними системи персоніфікованого обліку з 01.02.2017 року по 28.02.2019 року. Провести перерахунок пенсії з більш раннього періоду відсутні підстави.
Також, відповідач зазначає, що підстави для врахування періоду з 24.12.2015 року по 06.07.2020 року до страхового стажу позивача виникли лише після поновлення позивача на роботі на підставі рішення суду у справі № 804/704/16.
На думку відповідача, у відповідності до абзацу першого ч. 4 ст. 42 Закону України № 1058, з 01.04.2021 року у позивача виникло право на проведення чергового перерахунку пенсії, відповідача донараховано до страхового стажу спірний період, який склав 45 років 4 місяці 0 днів.
Відповідач не погоджується з стягненням витрат на правничу допомогу, оскільки не підтверджено витрати та не надано розрахунку таких витрат.
У задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.
06.10.2021 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що твердження відповідача про врахування періоду роботи позивача з 24.12.2015 року по 06.07.2020 року до страхового стажу позивача виникли лише після поновлення позивача на роботі на підставі рішення суду, спростовується, тим, що оскільки судовими рішеннями відновлено право ОСОБА_1 шляхом поновлення його на відповідній посаді за період з 15.12.2015 року по 07.07.2020 року та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсаційних виплат заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, також із вищезазначених виплат сплачено страхові внески за цей же період, отже фактично з незалежних від ОСОБА_1 підстав його позбавили права на отримання пенсійних виплат у належному розмірі з урахуванням фактичного стажу та перерахованих страхових внесків, а саме: за період з якого позивача поновлено на роботі.
Отже, за наявності у ОСОБА_1 права на отримання пенсії та за умов дотримання певних приписів законодавства, які обумовлюють виникнення права на перерахунок пенсії, ОСОБА_1 мав законні підстави розраховувати на здійснення перерахунку пенсії пенсійним органом з урахуванням положень ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням зазначеного періоду. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_2 .
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба безпеки України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено повністю.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2016 року у справі № 804/704/16 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 25.06.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 року задоволено частково.
Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2016 року в цій справі скасовано.
Ухвалено нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, саме:
- визнано протиправним та скасовано наказ голови Правління Пенсійного фонду України від 23 грудня 2015 року № 902-О про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська.
- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська з 24 грудня 2015 року.
- зобов`язано Пенсійний фонд України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська допущено до негайного виконання.

Справу № 804/704/16 в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий судовий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року у справі № 804/704/16 позовну заяву ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково, стягнуто з головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2015 року по 06 липня 2020 року включно у розмірі 1207886 (один мільйон двісті сім тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн. 09 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду у межах стягнення суми за один місяць.

23 лютого 2021 року позивач звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про перерахунок розміру пенсії, в якому просив:

- перерахувати державне пенсійне забезпечення починаючи з лютого 2017 року згідно з нормами Конституції України, які є нормами прямої дії;

- перерахувати первинне призначення пенсії у 2017 році у зв`язку з змінами (збільшенням) суми заробітної плати у 2016 році;

- при перерахунку пенсійного забезпечення з новою перерахованою пенсією (за новими обставинами) за дворічний період з 12.02.2017 року по 01.04.2019 року та майбутній з 01.04.2019 року по 01.04.2021 року;

- виплатити різницю у сумі пенсійного забезпечення нарахованого з урахуванням нових обставин (збільшення заробітної плати за період з 24.12.2015 року по 07.07.2020 року) та раніш отриманого пенсійного забезпечення у період з 12.02.2017 року по теперішній час.

Право на перерахунок пенсії позивач обґрунтовує тим, що за період з 24.12.2015 року по 07.07.2020 року рішенням Верховного Суду по адміністративній справі № 804/704/16 позивача було поновлено на роботі, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.12.2020 року у справі № 804/704/16 була виплачена заробітна плата за весь час вимушеного прогулу за період з 24.12.2015 року по 07.07.2020 року з подальшою розбивкою по місяцях за формами ОК5 та ОК7 Пенсійного фонду України, з якої було утримано ЄСВ за вказаний період в повному обсязі.

Однак, на думку позивача, нові зміни у заробітній платі за 2016 рік враховані не були, не був застосований коефіцієнт 1,35, діючий на той момент, у зв`язку з чим в подальшому було зменшено та розмір пенсії залишився без відповідних змін.

Листом від 15.04.2021 року № 12492-5799/Г-01/8-0400/21 повідомило позивача про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії з більш раннього періоду, пенсію обчислено відповідно до вимог чинного пенсійного законодавства України. На думку відповідача, провести перерахунок пенсії з більш раннього періоду відсутні підстави.

Не погоджуючись з відмовою відповідача у перерахунку пенсії з більш раннього періоду, а саме: з 01.02.2017 року по 31.01.2021 року, зокрема, недоплаченої пенсії з урахуванням раніше проведених виплат за період з 01.02.2017 року по 31.01.2021 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, а також порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з ч. 4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менш як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. Перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати (доходу), з якої обчислена пенсія.

За бажанням пенсіонера перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) пенсії.

У разі якщо застрахована особа після призначення (перерахунку) пенсії має менш як 24 місяці страхового стажу, перерахунок пенсії проводиться не раніше ніж через два роки після призначення (попереднього перерахунку) з урахуванням страхового стажу після її призначення (попереднього перерахунку) та заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно з ч. 6 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Відповідно до ч.5, ч.6 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Відповідно до ч.10 ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Системний аналіз вказаних вище нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

Судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року у справі № 804/704/16 позовну заяву ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково, стягнуто з головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2015 року по 06 липня 2020 року включно у розмірі 1207886 (один мільйон двісті сім тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн. 09 коп.

Головне управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 14.12.2020 року виплатило середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.12.2015 року по 06.07.2020 року у розмірі 1 207 886,09 грн, з утриманням соціального внеску із зазначеної суми , що підтверджується довідками ОК 5 та ОК 7 Пенсійного фонду України, які наявні в матеріалах справи.

З відповіді відповідача від 15.04.2021 року вбачається, що пенсія позивачу призначена з 31.01.2017 року без урахування постанови Верховного Суду від 25.06.2020 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська з 24.12.2015 року.

З урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_1 має право на отримання пенсійних виплат у розмірі з урахуванням фактичного стажу та перерахованих страхових внесків, а також за період з якого позивача поновлено на роботі з 24.12.2015 року.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

У справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Надаючи оцінку діям відповідача у спірних правовідносинах, суд не може визнати їх такими, що відповідають принципу «належного урядування», оскільки станом на час звернення позивача до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області позивачем було надано всі наявні у нього документи, зокрема, рішення суду відповідно до якого вбачається обов`язок пенсійного фонду зарахувати до страхового стажу позивача період роботи за час вимушеного прогулу з 24.12.2015 року по 06.07.2020 року, за яким позивачем сплачено страхові внески до Пенсійного фонду України в повному обсязі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням викладеного, суд зробив висновок, що позовні вимоги в частині зобов`язання головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області перерахувати пенсію ОСОБА_1 з 01.02.2017 року по 31.01.2021 року, відповідно до п.4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та даних з його пенсійної справи про фактичних страховий стаж та його заробітну плату за періоди з 24.12.2015 року по 07.07.2020 року підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги позивач про стягнути з головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 різницю недоплаченої пенсії з урахуванням раніше проведених виплат за період з 01.02.2017 по 31.01.2021 р. включно, в сумі 34 262, 39 грн, суд зазначає наступне.

При прийнятті рішення суд враховує, що розрахунок суми доплати за службу в нічний час здійснено позивачем самостійно та вказану суму заявлено до стягнення.

Проте, розрахунок суми недоплаченої пенсії з урахуванням раніше проведених виплат за період з 01.02.2017 року по 31.01.2021 року в сумі 34 262,29 грн. є компетенцією (дискреційною функцією) відповідача, як органу, в якому позивач перебуває на пенсійному обліку. Тобто, саме на головне управління пенсійного фонду України в Дніпроптеровській області, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу недоплаченої пенсії з урахуванням раніше проведених виплат за період з 01.02.2017 року по 31.01.2021 року.

Проведений позивачем розрахунок недоплаченої пенсії у сумі 34 262,39 грн не приймається судом до уваги, оскільки розрахунок суми недоплаченої пенсії за період з 01.02.2017 по 31.01.2021 належить до компетенції відповідача.

Таким чином, суд вважає передчасними вимоги позивача щодо стягнення з головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 різниці недоплаченої пенсії з урахуванням раніше проведених виплат за період з 01.02.2017 по 31.01.2021 р. включно, в сумі 34 262, 39 грн, оскільки стягненню підлягають вже нараховані суми, але не виплачені.

В даному випадку відповідач ще не здійснив таких нарахувань.

Відповідні суми доплати компетентним на це органом нараховані станом на день прийняття рішення у справі, не були, а тому позов в частині стягнення сум доплати не підлягає задоволенню.

Отже, заявлені позовні вимоги в цій частині є передчасними та не підлягають задоволенню судом.

Верховний Суд України у постанові від 24.05.2017 року в справі № 6-951цс16, зазначив, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в адміністративному позові доводи позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

На підставі ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.

При зверненні до суду позивачем сплачено суду судового збору у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією від 20.08.2021 року № 0.0..1.

Оскільки задоволено основну вимогу, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в розмірі 908,00 грн.

В позовній заяві позивачем заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених норм дає суду підставу зробити висновок про те, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.

До матеріалів справи позивачем додано:

- копію договір про надання правничої допомоги № 121 від 20.07.2020 року;

- копію свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3073;

- копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 20.08.2021 року;

- копію додатку № 2 від 19.08.2021 року до договору про надання правничої допомоги № 121 від 20.07.2020 року;

- копія акту приймання-передачі наданих послуг № 2 від 30.09.2021 року ;

- копія звіту про надання правничої допомоги від 30.09.2021 року;

- копія рахунку на оплату № 236 від 13.09.2021 року;

- копія квитанції № 0.0..1 від 17.09.2021 року.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховним судом в постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд зазначає, що здійснені адвокатом дії, визначені в акті приймання-передачі наданих послуг, мали бути здійснені адвокатом фактично, та дійсність їх вчинення має бути підтверджена в матеріалах справи.

Згідно з позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 року у справі № 814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги.

Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 року у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 року у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 року у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 року у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 року у справі № 915/237/18.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Досліджуючи подані позивачем документи в контексті правової позиції Верховного Суду з цього питання, суд зазначає, що між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Смарт Юрист» укладено договір № 121 від 20.07.2021 року пор надання правової допомоги.

Сторонами договору складено додаток № 2 до договору про надання правничої допомоги № 121 від 20.07.2021 року в якому визначено, що адвокатом надані наступні послуги:

- аналіз, наданих клієнтом, матеріалів та документів:

- надання правової кваліфікації обставин справи;

- визначення нормативно-правової підстави вимоги;

- моніторинг судових рішень;

- визначення судової практики застосування правових норм для визначення правової позиції;

- підготовка адміністративного позову про зобов`язання вчинити певні дії;

- подача адміністративного позову про зобов`язання вчинити певні дії до Дніпропетровського окружного адміністративного суду;

Всього вартість послуг надання правничої допомоги під час розгляд даної справи становить 8000 грн.

Суд звертає увагу на те, що частина з наданих послуг не може бути віднесена до правничої допомоги, зокрема, надання правової кваліфікації обставин справи та визначення нормативно-правової підстави вимоги.

Так, згідно з п.4 ч.1 ст.1 закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5.07.2012 №5076-VI договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У п. 9 ч.1 ст.1 Закону №5076-VI установлено, зокрема, представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 закону №5076-VI).

Відповідно до ст.19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є:

- надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування в кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адмінвідповідальності під час розгляду справи про адмінправопорушення;

- надання правової допомоги свідку в кримінальному провадженні;

- представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адмінправопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача в кримінальному провадженні;

- представництво інтересів фіз- і юросіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших держорганах, перед фіз- та юрособами;

- представництво інтересів фіз- і юросіб, держави, органів держвлади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо іншого не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;

- надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Моніторинг адвокатом судовим рішень та визначення судової практики застосування правових норм для визначення правової позиції йдеться про окрему оплату цієї роботи, проте суд робить висновок, що її слід у звіті деталізувати, наприклад, дати перелік судових рішень, які вивчалися тощо.

Суд також враховує, що позивач, в порушення частини 4 статті 134 КАС, не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом щодо аналізу законодавства під час підготовки до судового процесу, який є необхідним для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат.

Відсутність детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, зокрема, із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Так, матеріали заяви не містять, а заявником не додано доказів, які б свідчили про доцільність та неминучість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн та не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою.

З огляду на викладене, суд зробив висновок про часткового задоволення заяви представника заявника про розподіл судових витрат у розмірі 4000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволити частково.

Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області перерахувати пенсію ОСОБА_1 з 01.02.2017 року по 31.01.2021 року відповідно до п.4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та даних з його пенсійної справи про фактичних страховий стаж та його заробітну плату за періоди з 24.12.2015 року по 07.07.2020 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.

У задоволенні решти вимог стягнення правничої допомоги - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук