Справа № 280/6681/21
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

10 листопада 2021 року Справа № 280/6681/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС",

до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки

про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС" (далі - позивач) звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (далі - відповідач), в якому позивач просить суд: визнати протиправними та скасувати постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 225295 від 12.01.2021, № 284058 від 08.06.2021, № 225909 від 11.05.2021, № 225910 від 11.05.2021, № 225852 від 27.04.2021 прийняті Придніпровським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що протягом травня-червня позивачем були отримані постанови відповідача про застосування адміністративно-господарського штрафу за порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за які передбачена абз. 14 або абз. 15 або абз. 16 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Позивач не згодний із винесеними постановами, оскільки вважає що в його діях відсутній склад правопорушення за яке на нього накладено штраф оскаржуваними постановами, оскільки відповідачем не проводилися зважування ні автомобілів ні напівпричепів позивача. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 09.08.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

26.08.2021 позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 31.08.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Суд зазначає, що у встановлений судом строк відповідачем не було подано відзив на позовну заяву, при цьому будь-яких доказів поважності причин не подання відзиву також не надано.

Станом на дату розгляду справи, відзив від відповідача до суду не надійшов.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження, фіксація судового засідання за допомогою технічного засобу, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснювалось.

Суд, оцінивши обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Придніпровським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки Державної служби України з безпеки на транспорті відносно ТОВ «АЗОВ СКАН ТРАНС» проводились перевірки, за результатами яких були складені акти проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (далі - Акт перевірки). Актами перевірок в усіх випадках встановлено порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

В подальшому відповідачем, за результатами розгляду Актів перевірок були прийняті Постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу:

№ 225295 від 12.01.2021 року, відповідно до якої на позивача, на підставі абз.15 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», накладено штраф у розмірі 17000,00 грн,

№ 284058 від 08.06.2021 року, відповідно до якої на позивача, на підставі абз.16 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», накладено штраф у розмірі 34000,00 грн,

№ 225909 від 11.05.2021 року, відповідно до якої на позивача, на підставі абз.16 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», накладено штраф у розмірі 34000,00 грн,

№ 225910 від 11.05.2021 року, відповідно до якої на позивача, на підставі абз.14 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», накладено штраф у розмірі 8500,00 грн.,

№ 225852 від 27.04.2021 року, відповідно до якої на позивача, на підставі абз.16 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», накладено штраф у розмірі 34000,00 грн.

Вважаючи зазначені постанови протиправними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом у даній справі.

Згідно матеріалів справи, провадження у справі було відкрито судом ухвалою від 31.08.2021. Вказаною ухвалою відповідачу надано строк на подання відзиву на адміністративний позов, а позивачу відповіді на відзив.

Відповідачем відзив на позовну заяву з додатками подано не було, документів про направлення відзиву позивачу до матеріалів справи відповідачем також не надано.

Відповідно до приписів ст. 162 КАС України, відзив повинен містити: 1) найменування (ім`я) позивача і номер справи; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) відповідача, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб), за його наявності, або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку, офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти, за наявності; 3) у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; 4) обставини, які визнаються відповідачем; 5) заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; 6) перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання.

Копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

До відзиву додаються: 1) докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом встановлено, що відповідачем не дотримано визначеного КАС України порядку та визначеного судом строку подання відзиву на адміністративний позов, що в силу ч. 6 ст. 162 КАС України, тягне за собою неврахування судом вказаного відзиву та здійснення розгляду справи за наявними в матеріалах справи документами.

Суд зазначає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. (ст. 9 КАС України)

Відповідно до ст. 79 КАС України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем, в порушення вищевказаних норм КАС України, будь які документальне підтвердження на противагу позиції позивача до суду не надано, як і не надано будь якої письмової позиції чи заперечень з приводу предмету спору.

Вирішуючи спір між сторонами суд виходить з наступного.

Згідно із ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт" (в редакції яка діяла на час прийняття оскаржуваних постанов), автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є: для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг; для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.

Абзацем 14 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (в редакції яка діяла на час прийняття оскаржуваних постанов) встановлено, що перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно при перевезенні вантажу без відповідного дозволу тягне за собою накладення штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Абзацем 15 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (в редакції яка діяла на час прийняття оскаржуваних постанов) встановлено, що у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу тягне за собою накладення штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Абзацем 16 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (в редакції яка діяла на час прийняття оскаржуваних постанов) визначено, що перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу тягне за собою накладення штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 22.5 "Правил дорожнього руху", затверджених 10.10.2001 постановою Кабінету Міністрів України №1306 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Механізм здійснення габаритно-вагового контролю врегульований Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 №879 (далі - Порядок № 879).

Пунктом 3 Порядку № 879 встановлено, що габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та відповідними підрозділами МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху.

Відповідно до Порядку № 879 спільним Наказом Міністерства інфраструктури України та Міністерства внутрішніх справ України від 10.12.2013 №1007/1207, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.02.2014 за №215/24992 затверджено Порядок взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування (далі- Порядок № 403).

Відповідно до п.4 Порядку № 403 посадові особи Укртрансбезпеки під час здійснення габаритно-вагового контролю:

здійснюють зупинку транспортного засобу для здійснення габаритно-вагового контролю у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) з дотриманням Правил дорожнього руху та Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2013 №422;

видають довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю;

складають акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних або вагових параметрів та визначають суму плати за проїзд за формулою розрахунку відповідно до пунктів 30-31-1 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю.

Відповідно до підпункту 2 та 3 пункту І Порядку №879 терміни, що вживаються у цьому Порядку, мають таке значення:

вимірювання (зважування) - процес визначення за допомогою вимірювального (зважувального) обладнання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу, що проводяться згідно з методикою, затвердженого спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології;

великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 10.2001 №1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки;

документальний габаритно-ваговий контроль - визначення загальної маси транспортного засобу шляхом додавання власної маси транспортного засобу та маси вантажу;

точний габаритно-ваговий контроль - визначення габаритновагових параметрів транспортного засобу на стаціонарному або пересувному пункті;

Згідно пункту 18 Порядку №879, за результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця його проведення, а на запит водія міжнародний сертифікат зважування вантажних транспортних засобів, якщо пункт габаритно-вагового контролю уповноважений видавати такі сертифікати.

У позовній заяві позивач стверджує, що зважування транспортних засобів фактично не відбувалось, що свідчить про те, що точного габаритно-вагового контролю не було. Доказів щодо проведення документального контролю відповідачем не надано.

За змістом наведених вище пунктів Порядку № 879 вбачається, що працівники відповідача в ході габаритно-вагового контролю зобов`язані перевіряти, зокрема, дотримання вимог пункту 22.5 Правил дорожнього руху, а саме:

фактичну масу транспортного засобу,

навантаження на осі,

габарити транспортного засобу.

Оскільки документальний габаритно-ваговий контроль передбачає визначення тільки загальної маси транспортного засобу шляхом додавання власної маси транспортного засобу та маси вантажу, то у вказаний спосіб неможливо перевірити дотримання перевізником габаритно-вагових параметрів в повному обсязі.

Позивачем стверджується, що без зважування транспортного засобу неможливо встановити точну масу вантажу, оскільки відомості у товарно-транспортних документах зазначаються на підставі зважування здійсненого на невідомо на яких вагах з невідомими показниками похибки.

Відтак, документальний габаритно-ваговий контроль, за відсутності факту зважування на сертифікованому ваговому обладнанні відповідача, яке б забезпечувало визначення загальної маси транспортного засобу та поосьове навантаження, не може бути підставою для притягнення перевізника до відповідальності.

Пунктом 20 та 21 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті затвердженого постановою КМУ від 08.11.2006 № 1567 встановлено, що виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було складено акти за формою встановленою додатком 3 до вищезазначеного порядку в яких зазначено про перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10 %, понад 10%, але не більше 20% та понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу.

Однак, складені відповідачем акти не містять інформації щодо габаритно-вагових норм автомобіля позивача на час зупинки такого транспортного засобу, яка б свідчила про перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм позивачем.

При цьому, суд зауважує, що складені відповідачем акти містять лише загальну інформацію щодо відсоткового розміру перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм, проте не містять інформації щодо габаритно-вагових норм автомобіля позивача на час зупинки такого транспортного засобу, яка б свідчила про перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм позивачем.

Як вбачається з позовної заяви, позивач зазначає про те, що габаритно-ваговий контроль транспортного засобу взагалі не здійснювався, відповідач протилежного не довів, доказів здійснення такого контролю до суду не надав.

При цьому, суд зауважує і на тому, що положення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлюють різну відповідальність за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм на 5%, 10% та на 20%. Не надання відповідачем інформації (довідки передбаченої пунктом 18 Порядку №879) щодо габаритно-вагових норм автомобіля позивача на час зупинки такого транспортного засобу унеможливлює ідентифікування допущеного порушення, а саме можливості встановити відсотковий розмір перевищення габаритно-вагових норм, та як наслідок встановити склад інкримінованого позивачу правопорушення.

Щодо оскаржуваної Постанови № 225295 від 12.01.2021, відповідно до якої до позивача, на підставі абз.15 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовано штраф у розмірі 17000,00 грн, суд зауважує наступне.

Зі змісту Акту перевірки № 262701 від 01.12.2020 року вбачається, що відповідачем виявлено порушення встановлених п. 22.5 Правил дорожнього рузу вагових норм від 10% до 20 %, навантаження на одиночну вісь склало 12100 кг.

Законом України Про автомобільний транспорт розмежовано відповідальність перевізників за перевищення габаритних параметрів в залежності від максимально допустимої ваги, в даному випадку 11 тон (11000 кг).

Абзацем 15 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (в редакції яка діяла на час прийняття оскаржуваної постанови) встановлено відповідальність за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%, що складає відповідно від 1100 кг до 2200 кг від максимально допустимих 11000 кг.

Разом з тим, вага яка зазначена у Акті перевірки № 262701 від 01.12.2020 (12100 кг) не перевищує 10%, що свідчить що відповідачем безпідставно застосовано відповідальність згідно абз. 15 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

За приписами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

Зазначена стаття визначає, як розподіляються обов`язки щодо доказування і подання доказів між особами, які беруть участь у справі, та передбачає активну роль суду у процесі доказування та спрямована на забезпечення повного з`ясування обставин у справі на основі поєднання принципів змагальності та офіційності.

Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень-відповідача означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії, бездіяльність відповідача і про порушення права, свободи чи інтересу відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує на основі доказів.

За приписами ч. 4 ст. 159 КАС України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідач не надав суду відзив на позовні вимоги, що окрім іншого розцінюється судом як визнання відповідачем позовних вимог.

Отже, враховуючи викладене у сукупності, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування постанов якими до позивача були застосовані адміністративно-господарські штрафи.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «АЗОВ СКАН ТРАНС» підлягають задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина перша статті 143 КАС України).

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у суму 2102,00 грн.

Відповідно до пункту 16 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 року, Укртрансбезпека є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 592 від 26.06.2015 "Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті" утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема, Управління Укртрансбезпеки в Запорізькій області, проте територіальні органи створено без статусу юридичної особи.

Наказом Укртрансбезпеки від 09.09.2020 №340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області реорганізовано шляхом злиття з Управлінням Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області в Придніпровське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270 грн., тобто у розмірі судового збору, що передбачений Законом України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС" (71107, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Халтуріна, 51, , до Державної служби України з безпеки на транспорті (03135, м. Київ, пр. Перемоги, буд. 14, ) в особі Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (49000, м. Дніпро, вул. Воскресенська, 24 (2-й поверх) про визнання протиправними та скасування постанов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 225295 від 12.01.2021, № 284058 від 08.06.2021, № 225909 від 11.05.2021, № 225910 від 11.05.2021, № 225852 від 27.04.2021 прийняті Придніпровським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЗОВ СКАН ТРАНС", судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова