Справа № 380/3461/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 380/3461/21 пров. № А/857/16744/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Петрунів В. І.,

представника відповідача Тереха І. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року про відмову у відкритті провадження (постановлену у м. Львові суддею Карп`як О. О.) у справі № 380/3461/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУ НП у Львівській області) на свою користь матеріальні збитки в сумі 30 400 грн та компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 р. відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ГУ НП у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Роз`яснено позивачу, що розгляд цієї справи має вирішуватися загальним судом за правилами цивільного судочинства.

Не погодившись із цією ухвалою, її оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що суддя суду першої інстанції при постановленні ухвали допустив неправильне застосування норм процесуального права, не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення питання. Тому просив скасувати вказану ухвалу і направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він уже звертався з таким позовом до суду в порядку цивільного судочинства, проте, за результатами апеляційного перегляду провадження у справі було закрите і йому було роз`яснено право звернутись з позовом до суду адміністративної юрисдикції. Відтак, оскаржуваною ухвалою судді суду першої інстанції від 19 березня 2021 року його позбавлено доступу до правосуддя. А, враховуючи те, що з березня 2019 року він звільнений з поліції за станом здоров`я, то він позбавлений можливості не тільки на присвоєння йому спеціального звання, а й на відповідне пенсійне забезпечення, так як при розрахунку пенсії до уваги береться посадовий оклад та доплата за спеціальне звання.

Також він просив розгляд справи в судовому засіданні суду апеляційної інстанції здійснювати без його участі та участі його представника.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги із підстав правильності вирішення судом першої інстанції питання про відмову у відкритті провадження та безпідставності вимог апеляційної скарги; просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу судді суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно з позовної заяви, майор міліції ОСОБА_1 був звільнений 06 листопада 2015 року з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за статтею 64 «г» (через скорочення штатів).

Надалі, за результатами конкурсу, наказом ГУ НП у Львівській області від 16.03.2017 № 219 о/с «По особовому складу» він був призначений на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Червоноградського відділу поліції ГУ НП з присвоєнням йому спеціального звання «рядовий поліції».

Після проходження первинної професійної допомоги ОСОБА_1 подавав рапорт про присвоєння його спеціального звання «майор поліції», проте ГУ НП у Львівській області вчинило протиправну бездіяльність в частині своєчасного направлення належним чином оформленого подання та усіх необхідних для цього документів для присвоєння йому первинного спеціального звання поліції, що стало підставою для звернення його до суду.

У вказаній позовній заяві ОСОБА_1 просив:

а) визнати незаконним наказ № 219 по о/с ГУ НП у Львівській області в частині присвоєння спеціального звання;

б) визнати незаконним рішення (бездіяльність) Національної поліції України щодо не поновлення спеціального звання;

в) зобов`язати Національну поліцію України присвоїти йому звання «майор поліції» та виплатити грошові кошти за спеціальний оклад непоновленого спеціального звання (різницю між окладом рядового та майора) за період з 16.03.2017.

Рішенням від 04 листопада 2019 року в справі № 1.380.2019.000469 Львівський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року в справі № 1.380.2019.000469 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП у Львівській області щодо своєчасного направлення до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України належним чином оформленого подання про присвоєння ОСОБА_1 первинного спеціального звання поліції.

Зобов`язано ГУ НП у Львівській області у відповідності до Порядку присвоєння спеціальних звань поліції та позбавлення спеціальних звань, затвердженого наказом МВС України № 177 від 12.03.2016, належним чином підготувати подання та інші документи для присвоєння ОСОБА_1 первинного спеціального звання поліції та направити їх до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України.

Зобов`язано Національну поліцію України розглянути подання та вирішити питання про присвоєння ОСОБА_1 первинного спеціального звання поліції у відповідності до приписів Порядку присвоєння спеціальних звань поліції та позбавлення спеціальних звань, затвердженого наказом МВС України № 177 від 12.03.2016.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За змістом цього рішення ОСОБА_1 повинно бути присвоєне спеціальне звання «майор поліції».

На виконання рішення суду із ГУ НП у Львівській області в Національну поліцію України були скеровані матеріали про присвоєння ОСОБА_1 спеціального звання «майор поліції».

Як видно з відповіді Національної поліції України, це подання розглянуто, та в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 звільнений з поліції через хворобу, матеріали повернуто до ГУ НП у Львівській області.

ОСОБА_1 був звільнений з поліції за станом здоров`я відповідно до наказу № 142о/с від 06 березня 2019 року.

Апеляційним судом було визнано протиправним бездіяльність ГУ НП у Львівській області та зобов`язано скерувати матеріали до Національної поліції України. А виплата грошового забезпечення є похідним рішенням від результату розгляду подання.

Позаяк Національна поліція України відмовила в присвоєнні звання з огляду те, що він на цей час с пенсіонером (звільнений з поліції за станом здоров`я), ОСОБА_1 вважає, що протиправною бездіяльністю ГУ НП у Львівській області щодо своєчасного направлення до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України належним чином оформленого подання про присвоєння йому первинного спеціального звання «майор поліції» він був позбавлений можливості отримувати доплату за спеціальне звання «майор поліції» за період з 31.07.2017 по 6.03.2019, що, з урахуванням додатку № 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 р. № 988, за вказаний період він недоотримав 30 400 грн грошового забезпечення, як різниці доплати за спеціальні звання «майор поліції» та «рядовий поліції».

Враховуючи те, що виконання рішення суду про скерування подання для присвоєння звання ніяким чином не сприяло відновленню його порушеного права про отримання належної виплати грошового забезпечення у період проходження ним служби, а бездіяльністю ГУ НП у Львівській області йому було завдано матеріальної шкоди, позивач просить стягнути з ГУ НП у Львівській області на свою користь матеріальні збитки в сумі 30 400 грн та компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Також позивач зазначив, що він звертався з позовом про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди до Галицького районного суду м. Львова, де його позов був частково задоволений. Проте, ухвалою апеляційного суду це рішення було скасоване, провадження у справі закрите і йому роз`яснено право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Відмовляючи у відкритті провадження в справі, суддя суду першої інстанції виходив із того, що, з урахуванням приписів частини п`ятої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), адміністративні суди можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, та поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

У зв`язку з тим, що в цьому позові відсутня вимога про визнання протиправними дій відповідача, а лише є вимога щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, такий спір не є публічно-правовим, а справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Вирішуючи питання щодо юрисдикції цієї справи, суд зазначив, що предмет заявленого позову стягнення матеріальної та моральної шкоди, водночас позивачем у позові не заявлені вимоги, які могли бути підставою для розгляду у поєднанні з вимогами про відшкодування шкоди. Позаяк у цьому позові не порушуються питання щодо правомірності або неправомірності дій відповідача, а лише поставлено питання щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, такий спір є цивільно-правовим.

Відтак, з огляду на характер спірних правовідносин, розгляд такої справи здійснюється у визначеному Цивільним процесуальним кодексом України порядку, а тому ця справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте, на думку колегії суддів, такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам процесуального права і є помилковими з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба, відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України, - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як видно з матеріалів справи, позивач відповідно до наказу ГУ НП у Львівській області від 16.03.2017 № 219 о/с «По особовому складу» був призначений на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Червоноградського відділу поліції ГУ НП з присвоєнням йому спеціального звання «рядовий поліції».

За приписами частини першої статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Отже, спори з приводу прийняття громадян на службу в Національну поліцію України, її проходження та звільнення з такої служби належать до компетенції адміністративних судів.

А під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Зокрема, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Вказане відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим зокрема у постанові від 24 квітня 2019 року в справі № 807/559/18.

У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 661/3699/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що вимоги, пов`язані з проходженням особою публічної служби та звільненням з цієї служби, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства,

За змістом позовних вимог, спірні правовідносини пов`язані з проходженням ОСОБА_1 служби в органах Національної поліції, тобто публічної служби, а заподіяна йому матеріальна шкода є сумою недоотриманого грошового забезпечення, як різниці доплати за спеціальне звання, у період проходження ним служби через неналежні дії відповідача.

При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 23 січня 2019 року в справі № 825/730/16 та від 05 грудня 2018 року в справі № 818/1688/16 за подібними спорами, вирішення питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача шкоди, спричиненої ним позивачу під час проходження публічної служби, нерозривно пов`язане з наданням судом оцінки правомірності дій суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене спір у справі є публічно-правовим, а тому підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, як видно з матеріалів справи і зазначено позивачем у позовній заяві, у травні 2020 року ОСОБА_1 звертався із аналогічними позовними вимогами - стягнення ГУ НП у Львівській області на свою користь матеріальних збитків в сумі 30 400 грн та компенсації за заподіяну моральну шкоду в розмірі 20 000 грн - в порядку цивільного судочинства до Галицького районного суду міста Львова.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 06 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково - стягнуто з ГУ НП у Львівській області на його користь 30 400 грн відшкодування матеріальної шкоди.

У решті позовних вимог відмовлено.

Проте, постановою Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2021 року, за результатами розгляду апеляційної скарги ГУ НП у Львівській області, рішення Галицького районного суду міста Львова від 06 серпня 2020 року було скасоване, а провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було закрите.

Роз`яснено ОСОБА_1 право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Закриваючи провадження у справі, Львівський апеляційний суд вказав, що пред`явлені за цим позовом вимоги стосуються безпосередньо проходження та звільнення з публічної служби. Отже цей спір є публічно-правовим, тому справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права доступу до суду, що свідчить про порушення його права звернення до адміністративного суду, гарантованого статтею 5 КАС України і пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; створення перешкод для доступу до правосуддя для повного захисту своїх прав і інтересів шляхом судового розгляду справи.

Такий доступ, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Так, у рішенні від 4 грудня 1995 р. у справі «Bellet v. France» («Беллет проти Франції», Серії A № 333B, пункт 36) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 р. (далі - «Конвенція») містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У рішенні від 25 січня 2000 р. у справі «Miragall Escolano and Othersv. Spain» («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», заяви №38366/97, №38688/97, №40777/98, №40843/98, №41015/98, №41400/98, №41446/98, №41484/98, №41487/98, №41509/98) і у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Pйrez de Rada Cavaniles v. Spain» («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», заява № 3256-57) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відтак, колегія суддів вважає, що у судді суду першої інстанції не було підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.

Згідно зі статтею 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів апеляційного суду вважає передчасним висновок суду першої інстанції щодо непідсудності позовної заяви судам адміністративної юрисдикції, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, позаяк вказана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі.

Керуючись ст.ст.229, 308, 320, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 19 березня 2021 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі № 380/3461/21 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 09 листопада 2021 року.