Справа № 240/7872/21
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2021-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року м. Житомир справа № 240/7872/21

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту праці, соціальної та сімейної політики Житомирської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними, стянення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту праці, соціальної та сімейної політики Житомирської обласної державної адміністрації (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (вх.№38491/21 від 13.07.2021) просить:

- визнати неправомірними дії Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат стосовно відмови у здійсненні перерахунку та виплати йому щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням раніше виплачених коштів;

- стягнути з Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на його користь 6800,00 гривень недоплаченої грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік;

- стягнути з Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3100,00 гривень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що після прийняття Конституційним Судом України рішення від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, яким відновлено дію частини п`ятої статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у редакції Закону № 367-ХІV), він, як особа, яка має статус учасника бойових дій, отримав право на виплату щорічної разової грошової допомоги до 05 травня в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Однак, у 2020 році Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат протиправно виплатив йому вищезазначену допомогу в розмірі передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», який склав 1390,00 гривень. Вважаючи такі дії Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою від 07 травня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі №240/7872/21 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Крім того, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

03 червня 2021 року до суду надійшов відзив Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що у 2020 році позивачу була виплачена щорічна разова грошова допомога в розмірі 1390,00 гривень. Водночас, встановлений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" розмір щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій становить 5 мінімальних пенсій за віком. Таким чином, беручи до уваги розмір мінімальної пенсії за віком у 2020 році (1638,00 грн.), розмір недоотриманої позивачем щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році складає 6800,00 гривень (1638,00 грн. х 5 - 1390,00 грн.). З огляду на вказане, відповідач просив прийняти рішення про стягнення з Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат недоотриманої ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсії за віком, із врахуванням проведеної виплати, в сумі 6800,00 гривень, оскільки вимога про зобов`язання здійснити виплату недоотриманої допомоги не може бути виконана центром через те, що наразі державним органам у кошторисах доходів та видатків асигнування на виконання судових рішень не затверджуються.

Відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій та перебуває на обліку в Житомирському обласному центрі по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат як отримувач щорічної разової грошової допомоги до 5 травня.

Матеріалами справи підтверджується та визнається відповідачем, що розмір виплаченої позивачу у 2020 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня становив 1390,00 гривень.

Вважаючи, що після прийняття Конституційним Судом України рішення від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, він має право на виплату щорічної разової грошової допомоги до 05 травня в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, як це передбачено частиною п`ятою статті 12 Закону Українивід22.10.1993№3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у редакції Закону № 367-ХІV), ОСОБА_1 звертався із відповідною заявою до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, в якій просив виплати йому разову грошову допомогу до 05 травня за 2020 рік у вищезазначеному розмірі.

Однак, за наслідками розгляду вказаної заяви, Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат надіслав позивачу лист від 17.02.2021 №3332/02, в якому зазначив, що враховуючи норми права, викладені в рішенні Верховного Суду у зразковій справі №440/2722/20, центр провів йому розрахунок недоотриманої допомоги за 2020 рік в сумі 6800,00 гривень. Однак, центр є бюджетною установою, розпорядником коштів нижчого рівня, не володіє власними коштами, виплату разової грошової допомоги до 5 травня здійснює виключно за рахунок асигнувань, які надходять від Міністерства соціальної політики України. Центр звернувся до Мінсоцполітики з проханням виділити асигнування на здійснення на здійснення доплати за 2020 рік. На даний час кошти на здійснення доплати одержувачам разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік від Міністерства соціальної політики України не надходили, відповідно Центр не має можливості виплатити недоотриману допомогу.

Вважаючи дії Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо виплати йому у 2020 році разової щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112, а не в розмірі передбаченому Законом України від 22.10.1993№3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", протиправними, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відносини з приводу соціального захисту ветеранів війни врегульовані Законом України від22.10.1993№3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон України №3551-XII), який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Пільги, які надаються учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, встановлені в статті 12 Закону України №3551-XII.

01 січня 1999 року набрав чинності Закон України від 25.12.1998№367-XIV «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон України№367-XIV), яким статтю 12 Закону України №3551-XII доповнено частиною п`ятою наступного змісту: "Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком".

В подальшому, підпунктом «б» підпункту 1 пункту 20 розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон України №107-VI) текст частини 5 статті 12 Закону України № 3551-XII викладено в новій редакції, відповідно до якої щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008зміни, внесені до частини 5 статті 12 Закону України № 3551-XII підпунктом «б» підпункту 1 пункту 20розділу ІІ Закону №107-VI, визнані неконституційними.

Таким чином, з 22.05.2008 було відновлено дію частини 5 статті 12 Закону України № 3551-XII в редакції Закону України №367-XIV.

01.01.2012 набрав чинності Закон України від 22.12.2011 №4282-VI «Про Державний бюджет України на 2012 рік», пунктом 3 «Прикінцеві положення» якого було передбачено, що у 2012 році норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Аналогічні положення містились також в Законі України від06.12.2012 №5515-VI «Про Державний бюджет України на 2013 рік» та в Законі України від16.01.2014 №719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Таким чином, протягом 2012-2014 років на підставі законів України про Державний бюджет України на відповідні роки норми і положення статті 12 Закону України №3551-XII застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Крім того, правовідносини щодо порядку нарахування та виплати щорічного разової грошової допомоги до 5 травня з 01.01.2015 були також врегульовані пунктом 26 розділу VI Бюджетного кодексу України.

Зокрема, підпунктом 5 пункту 63 розділу І Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 26, згідно з яким, норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України №3551-XIIзастосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказане свідчить, що Кабінету Міністрів України були делеговані повноваження встановлювати зокрема й розмір передбаченої статтею 12 Закону України № 3551-XII щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, яка виплачується учасникам бойових дій.

На реалізацію приписів пунктом 26 розділу VI Бюджетного кодексу України, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 19.02.2020 №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", якою передбачено, що у 2020 році виплату до 5 травня разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «;Про жертви нацистських переслідувань», проводить Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - регіональні органи соціального захисту населення), які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення), центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, що відповідають вимогам пункту 47частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України (далі - центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат).

Районні органи соціального захисту населення, центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання) у таких розмірах: учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 1390 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат виплатив позивачу у 2020 році щорічну разову грошову допомогу саме в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112, який становив 1390,00 гривень.

Водночас, 27 лютого 2020 року Конституційний Суд України прийняв рішенням №3-р/2020, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей12,13,14,15та16 Закону №3551-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За юридичною позицією Конституційного Суду України, викладеною у вказаному рішенні від 27.02.2020 №3-р/2020 «встановлення пільг ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України № 3551, є одним із засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей. Держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551, підриває довіру до держави… Соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту" (абзаци другий, третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 18 грудня 2018 року № 12-р/2018).

У пункті 2.2 мотивувальної частини вказаного Рішення, Конституційний Суд України посилаючись на положення свого Рішення від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, дійшов висновку про те, що Бюджетного кодексу України не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.

Крім того, Конституційний Суд України у вказаному рішенні від 27.02.2020 №3-р/2020 дійшов також висновку, що встановлення пунктом 26 розділу VI „Прикінцеві та перехідні положення" Кодексу іншого, ніж у статтях 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551, законодавчого регулювання відносин у сфері надання пільг ветеранам війни спричиняє юридичну невизначеність при застосуванні зазначених норм Бюджетного кодексу України та Закону № 3551, що суперечить принципу верховенства права, встановленому статтею 8 Конституції України.

Відповідно до частини 2статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, на підставі рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, починаючи з 27.02.2020відновлено дію частини п`ятої статті 12 Закону України №3551-XII у редакції Закону України №367-ХІV, згідно з якою щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Водночас, чинною залишилась й постанова Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112, норми якої передбачали, що у 2020 році розмір разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України № 3551-XII, яка виплачується учасникам бойових дій становить 1390,00 гривень.

Вказане свідчить, що на час виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня одночасно діяли частина п`ята статті 12 Закону України №3551-XII (у редакції Закону України №367-ХІV), яка передбачала, що учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, та постанова Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112, яка передбачала, що учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі 1390,00 гривень.

Виходячи із визначених у частині четвертій статті 7 КАС України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд приходить до висновку, що для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2020 році слід застосовувати не постанову Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112, а Закон України № 3551-XII, який має вищу юридичну силу.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені при розгляді зразкової справи у рішенні Верховного Суду від 29.09.2020 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у зразковій справі № 440/2722/20.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з 27.02.2020 у позивача, як у особи, яка має статус учасника бойових дій, виникло право на отримання разової грошової допомога до 5 травня у розмірі, встановленому частиною п`ятою статті 12 Закону України №3551-XII (у редакції Закону України №367-ХІV), тобто в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Таким чином, вихідним критерієм для обрахунку щорічної разової грошової допомоги до 5 травня є саме мінімальний розмір пенсії за віком, який відповідно до положень частини 1 статті 28 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Водночас Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат виплатив ОСОБА_1 у 2020 році вказану щорічну разову грошову допомогу в розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112, що свідчить про протиправність таких дій відповідача.

Доводи відповідача про те, що виплата щорічної разової грошової допомоги ним проводилась у 2020 році відповідно до Паспорта бюджетної програми, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 17.03.2020 № 216, яким визначені чіткі розміри щорічної разової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 № 112, суд вважає безпідставними, виходячи з того, що саме Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат визначений відповідальним органом, який зобов`язаний завершити процедуру проведення розрахунків шляхом нарахування і виплати одноразової грошової допомоги.

У рішенні від 27.11.2008 у справі № 1-37/2008 Конституційний Суд України вказав, що Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов`язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства (абзаци другий, третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення 27.11.2008 у справі № 1-37/2008).

Таким чином, законодавство, що визначає фінансові зобов`язання держави, має первинний характер, а бюджетне законодавство - похідний від нього характер.

При цьому, Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державою (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі №21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України, зокрема, у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач у 2020 році мав право на отримання одноразової грошової допомоги до 5 травня для осіб, які мають статус учасника бойових дій, в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, що становить 8190,00 гривень. Однак отримав таку допомогу в розмірі 1390,00 гривень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що Житомирським обласним центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат вчинені протиправні дії щодо виплати ОСОБА_1 у 2020 році щорічної разової грошової допомоги у розмірі меншому, ніж передбачено частиною п`ятою статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

При цьому, розмір недоотриманої позивачем у 2020 році щорічної разової грошової допомоги до 5 травня становить 6800,00 гривень (1638,00 грн. х 5 - 1390,00 грн. = 6800,00 грн.; де 1638,00 грн. розмір мінімальної пенсії за віком станом на 01.01.2020; 1390,00 грн. - розмір виплаченої позивачу у 2020 році щорічної разової грошової допомоги).

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в розмірі 1390,00 гривень, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112, а не в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, визначеному статтею 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; та стягнути з Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь ОСОБА_1 недоплачену частину грошової допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, яка з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги становить 6800,00 гривень.

Щодо строків звернення до суду з даним позовом, то суд не вважає їх пропущеними, враховуючи, що строки звернення до адміністративного суду, відповідно до пункту 3розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, пункту 2 Розділу II ; Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 731-IX від 18 червня 2020 року, були продовжені з 12.03.2020 по 06.08.2020; про порушення своїх прав позивач дізнався з листа відповідача від 17.02.2021 №3332/02, а до суду з позовом звернувся 30.04.2021, тобто з дотриманням шестимісячного строку.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем під час розгляду справи доведено та підтверджено наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, натомість відповідачем не спростовано наявність у ОСОБА_1 права на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Позивач на підставі пункт 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" був звільнений від сплати судового збору за подачу даного позову до суду.

Водночас, у позові ОСОБА_1 було заявлено вимогу про стягнення з Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на його користь 3100,00 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.

Розглянувши зазначену вимогу позивача, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою третьою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6статті 134 КАС України).

Частиною 7 статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву Житомирський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат зазначив, що заявлені позивачем до стягнення витрати на правничу допомогу в розмірі 3100,00 гривень є необґрунтованими і значно завищеними, оскільки справа є типовою та готувалась адвокатом вже після прийняття Верховним Судом рішення від 29.09.2020 у зразковій справі №440/2722/20, а тому для її підготовки затрачено мінімуму зусиль та часу, справа є незначної складності, провадження по справі є спрощеним. Також відповідач вказав, що позивач, як особа, на яку поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", відповідно до пункту 9 частини 1 статті 14 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" мав право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року (справа №810/3806/18, справа №810/2816/18, справа №810/3806/18), від 22 листопада 2019 року (справа №810/1502/18).

Для підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 до матеріалів справи було додано: договір про надання правової допомоги від 08.02.2021 №02/21, укладений між ним та адвокатом Ляховим О.В., а також акт виконаних робіт від 30.04.2021 №1-1-02/21.

Доказів, які підтверджують оплату позивачем вказаних витрат на правову допомогу в розмірі 3100,00 гривень матеріали справи не містять, оскільки договором від 08.02.2021 №02/21 та актом виконаних робіт від 30.04.2021 №1-1-02/21 визначено, що оплата повинна бути здійснена ОСОБА_1 в готівковій формі протягом 30 днів з дати набрання рішенням законної сили.

Відповідно до акту виконаних робіт від 30.04.2021 №1-1-02/21, адвокатом Ляховим О.В. були надані ОСОБА_1 наступні послуги з правничої допомоги: - складання адвокатського запиту - 500,00 грн.; - складання вимоги - 500,00 грн.; складання адміністративного позову - 2100,00 грн.; разом 3100,00 грн.

Проте, суд акцентує увагу на тому, що при вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг та умовами договору.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказана позицій узгоджується з висновками Верховного суду у постанові від 22.12.2020 у справі № 520/8489/19.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд враховує те, що дана справа є справою незначної складності, у даній категорії справ є усталена судова практика Верховного Суду, розгляд справи проводився у порядку письмового провадження без виклику представників сторін у судове засідання.

Беручи до уваги зміст виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та їх вартість, суд вважає, що витрати на правничу допомогу за такі послуги є неспівмірними та завищеними.

Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, враховуючи предмет спору, конкретні обставини справи, суть наданих послуг, суд, за критеріями обґрунтованості розміру витрат на правову допомогу та пропорційності до предмета спору, враховуючи заперечення відповідача щодо суми таких витрат, приходить до висновку, що заявлений до відшкодування розмір витрат (3100,00 гривень) є надмірним.

Відтак, суд приходить до висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 гривень.

Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту праці, соціальної та сімейної політики Житомирської обласної державної адміністрації (вул. Чуднівська, 105, м. Житомир, 10005; ) про визнання дій протиправними, стянення коштів - задовольнити.

Визнати протиправними дії Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (вул. Чуднівська, 105, м. Житомир, 10005; ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), як учаснику бойових дій, щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік в розмірі 1390,00 гривень, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112, а не в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, визначеному статтею 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Стягнути з Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (вул. Чуднівська, 105, м. Житомир, 10005; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) недоотриману частину щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, яка, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги, становить 6800,00 грн. (шість тисяч вісімсот гривень).

Стягнути з Житомирського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (вул. Чуднівська, 105, м. Житомир, 10005; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу в розмірі 1500,00 грн. (тисяча п`ятсот гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович