Справа № 640/4645/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року м. Київ № 640/4645/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Управління праці та соціального захисту населення Облонської районної в м.Києві державної адміністрації
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд: визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, щодо відмови у встановленні йому статусу інваліда війни групи та видачі посвідчення інваліда війни; зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації встановити йому статус інваліда війни групи та видати посвідчення інваліда війни.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2020 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він під час аварії на ЧАЕС виконував обов`язки капітана теплохода «БТ-423 «ОАО «Київський річковий порт» в порту Чорнобиль, але відповідач в листі від 22.01.2020 № 15-22/860 повідомив йому, що достатніх підстав для підтвердженні його участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі невоєнізованих формувань ЦО, немає, в той час, як вказані дані підтверджуються експертним висновком Київської регіональної експертної комісії від 20.06.200 №77.

У відзиві на позов відповідач проти задоволення позовної заяви заперечив, з огляду на те, що, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюються на осіб, які направлялися на виконання робіт з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС органами управління у справах цивільної оборони, створеними у складі підприємств, установ, організацій. Доказів того, що позивач був залучений до ліквідації наслідків Чорнобильській АЕС саме в складі Цивільної оборони, суду надано не було.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких він ґрунтується, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , згідно записів №8 та №9 трудової книжки, копія якої міститься в матеріалах справи, працював на посаді капітана теплохода «БТ-423 «ОАО «Київський річковий порт», що було розташовано у м. Київ.

В копії довідки № 184, що міститься в матеріалах справи, вказано, що позивач безпосередньо був зайнятий на роботах передбачених постановою ЦК КПРС , Ради Міністрів та ВЦРПС від 29.12.1987 № 1457-383 та постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 05.07.1986 року № 666-197, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах у відповідності зі Списком 1, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 02.08.1986 року № 1173, з 01.09.1986 року по 01.10.1986.

Як вказано у копії довідки від 13.06.2020 № 0К-03-25, директором по виробництву акціонерного товариства «Київський річковий порт», що міститься в матеріалах справи, наказом начальника порта від 29.08.1986 № 171-Л, капітан т/х «БТ-423»Київський річковий порт» ОСОБА_1 був відряджений для виконання робіт пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС та відпрацював у вересні 1986 року в порту Чорнобиль по забезпеченню роботи плавмеханізації на завантажувально-розвантажувальних роботах.

Згідно копії єдиного вахтового журналу № 9 буксира-товкача т/х «БТ-423 «Київський річковий порт», судно працювало в порту Чорнобиль в період з 09.09.1986 року по 16.09.1986 року та в період з 24.10.1986 по 01.10.ю1986 року, копія журналу міститься в матеріалах справи.

20.06.2000 Центральна міжвідомча експертна комісія МОЗ та МНС України своїм рішенням № 11/00г встановила, що захворювання позивача пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, яке викладене у експертному висновку року № 771, копія якого міститься в матеріалах справи.

18.10.2000 спеціальною радіологічною медико-соціальною експертною комісією міста Києві було встановлено ступінь втрати професійної працездатності позивача в обсязі 60% та встановлена 3 група інвалідності по захворюванню, що пов`язане з ліквідацією аварії на ЧАЕС, що підтверджено копією довідки КИЕ1 № 540245, яка міститься в матеріалах справи.

16.01.2002 Оболонським відділенням пенсійного фонду в м. Києві позивачу було видано пенсійне посвідчення 1 категорії, як інваліду 3 групи по захворюванню пов`язаному з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

29.11.2019 Київською міською державною адміністрацією позивачу було видано посвідчення Серії НОМЕР_1 , як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та інваліду 3 групи копія якого міститься в матеріалах справи.

19.01.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення йому статусу інваліда війни 3 групи та видачу йому відповідного посвідчення.

22.01.2020 листом № 15-22/860 відповідач повідомив йому, що позивач не надав достатньо розпорядчих документів (наказів чи розпоряджень) про залучення його до формувань цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС і, що згідно п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», він не має підстав для отримання статусу інваліда війни.

Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої позовної заяви, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, станом на момент звернення позивача до відповідача із заявою) цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Стаття 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, необхідними умовами для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС та участь особи у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Стаття 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302 (далі по тексту - Положення №302, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення інваліда війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - інвалід».

Згідно з абзацом другим пункту 7 Положення №302 «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що обов`язковою умовою для видачі посвідчення інваліда війни та відповідного нагрудного знаку є наявність у особи статусу інваліда війни.

Чинним на момент аварії на ЧАЕС законодавством з питань Цивільної оборони, зокрема Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року №1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 року №90, передбачалось, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Наявні у справі документи, підтверджують лише факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків.

Отже, наведені обставини та наявні у матеріалах справи докази свідчать про те, що на позивача, як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Водночас, для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», крім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС законом також передбачено наявність обов`язкової умови, щодо участі такої особи у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони, оскільки крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Документи, додані позивачем до заяви про видачу посвідчення інваліда війни, підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах, однак, належного документального підтвердження безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме як особи зарахованої до складу невоєнізованого формування Цивільної оборони позивачем як відповідача так в суду не надано.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 по справі №279/12162/15-а, зазначив, що не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підпадають під дію статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Як встановив суд у даній справі, позивачем не надано доказів, які б підтверджували обставини його безпосередньої участі у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому висновок про недоведеність позовних вимог є обґрунтованим.

Таким чином, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів залучення позивача саме до формувань Цивільної оборони з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, суд приходить до висновку про правомірність відмови відповідача у наданні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни, а відтак протиправності у такий його діях не

вбачає.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні задоволенню не підлягають.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Суддя А.С. Мазур