Справа № 320/6980/21
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2021-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

13 жовтня 2021 року м. Київ № 320/6980/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лиска І.Г., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Бородянського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченко Івана Павловича про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Бородянського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченко Івана Павловича про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 21.06.2021 дану позовну заяву залишено без руху через її невідповідність вимогам статті 160, 161 КАС України. Позивачу надано строк, протягом десяти днів з моменту отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків та запропоновано усунути недоліки позовної заяви, шляхом подання до суду: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з належним обґрунтуванням щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду або вказати інші підстави для поновлення строку; оригіналу платіжного документу, що свідчить про сплату судового збору у розмірі 1816 грн. за належними реквізитами та уточнену позовну заяву (для кількості учасників справи) з визначенням належних відповідачів.

Дану ухвалу позивачем отримано 06.07.2021 та 19.07.2021 до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви в додатках якої надано примірник позовної заяви та заява про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 31.08.2021 продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви та надано 10-денний строк для подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з належним обґрунтуванням щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду або надання інших підстав для поновлення строку.

В ухвалі суду від 31.08.2021 суддя зазначив, що 19.07.2021 року до Київського окружного адміністративного суду надійшли документи на виконання ухвали суду. Разом з тим, при дослідженні поданих представником позивача документів судом встановлено, що позивачем не надано до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з належним обґрунтуванням щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду або вказанням інших підстав для поновлення строку.

Суд звертає увагу на те, що в ухвалі Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2021 позивачу було зазначено, що ні в позовній заяві, а ні в заяві про поновлення строку звернення, останнім не надано належного обґрунтування щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду. Таким чином, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2021 позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали, шляхом подання до суду, зокрема, заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з належним обґрунтуванням щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Також суд наголошував, що в позовній заяві яку було надано до суду на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 21.06.2021, позивачем не було надано належного обґрунтування щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду, а також документів на підтвердження даного факту.

07.10.2021 до суду представником позивача подано заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій останній зазначив, що правило пропуску строку звернення до суду не має абсолютного характеру і не повинно застосовуватися автоматично, оскільки застосування правила пропуску строку звернення до суду залежить від обставин справи. Представник позивача просить прийняти до уваги, що позивачка є людиною похилого віку - має 71 рік і їй важко орієнтуватися у порядку і строках оскарження. Окрім того, починаючи з 2019 року, позивачка перебуває на обліку у лікаря офтальмолога, має захворювання обох очей (окрім інших складних захворювань), потребує оперативного втручання, що також суттєво впливає на причини пропуску позивачкою строків звернення до суду, оскільки такі проблеми із зором разом з похилим віком роблять проблематичним можливість одержання правової допомоги, документів, необхідних для звернення до суду так як позивачка залежить від сторонньої допомоги, потребує супроводу. Також, через поширення СОVID-19, було досить складно отримувати інформацію від державного виконавця та приватного виконавця щодо виконавчих проваджень або звернутися за допомогою до адвоката так як через свій вік позивач перебуває у групі високого ризику. Також позивач зверталась до Міністра юстиції України з заявою щодо неправомірних дій виконавців та тривалий час очікувала надання документів та інформації на запити адвоката, що підтверджується доданими до позову копіями запитів та листом з Міністерства юстиції України. Саме тому всі причини в комплексі позбавили позивачку можливості вчасно звернутися за правовою допомогою і відповідно, розпочати процес оскарження.

Також, представник позивача зауважує, що позов про оскарження постанов державного виконавця про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та стягнення з неї основної винагороди, був поданий до Київського окружного адміністративного суду 02 квітня 2021 року, проте, ухвалою судді від 06.04.2021 року - повернутий без розгляду. Таким чином представник позивача просить суд визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними і поновити строк для звернення до суду.

Розглянувши дану заяву суд зазначає наступне.

Так, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (рішення Європейського суду з прав людини у справі Олександр Шевченко проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

За висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 7 вересня 1999 року у справі "Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За положеннями частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

З метою забезпечення принципу правової визначеності та запобігання порушенню принципу верховенства права суди повинні досліджувати дотримання строку звернення до суду, причини його пропуску та послідовно застосовувати відповідні правові наслідки його спливу.

Аналогічну правову позицію щодо необхідності дослідження дотримання строку звернення до суду викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 813/1897/17.

Суд зазначає, що початок перебігу строку у процесуальному законі визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Порівняльний аналіз термінів «дізнався» та «повинен був дізнатись», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому сама по собі необізнаність позивача з фактом порушення його прав не є підставою для автоматичного і безумовного поновлення строку звернення до суду.

При визначенні початку перебігу строку звернення до суду суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням. При цьому позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом 10-ти днів від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів

Поважними за змістом вказаної норми визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, суд виходить з оцінки та аналізу всіх обстав наявних у матеріалах позовної заяви, із того чи мав заявник за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, справи Девеер проти Бельгії рішення від 27.02.1980, Голдер проти Сполученого Королівства рішення від 21.02.1975).

Суд звертає увагу на те, що починаючи з 2019 року позивач мала право та можливість укласти договір на отримання правової допомоги, відповідно до якого представник позивача або адвокат має право від імені позивача здійснювати будь-які дії передбачені укладеним договором, без її участі. Таким чином суд не бере до уваги посилання представника позивача на наведені вище причини неможливості своєчасно, у строк визначений чинним законодавством, подати дану позовну заяву.

Крім того, надаючи оцінку поданим представником позивача до заяви медичним документам, суд зазначає, що дані документи мають виключно консультативний та рекомендаційний характер. Підтвердження факту потребування сторонньої допомоги позивачем за його фізичним станом неможливості самостійно вчиняти процесуальні дії будь-якою медичною документацією не підтверджується та, відповідно, представником позивача не долучено до матеріалів заяви. Також суд зауважує, що наданий протокол огляду лікаря-офтальмолога датований 17.09.2021 року, проте позивач звернувся до суду 14.06.2021, тобто пізніше, ніж відбулось звернення до адвоката за правовою допомогою. Крім того, суд звертає увагу, що представником позивача до суду також не надано будь-яких підтверджень того, що позивач тривалий час перебувала на стаціонарному лікуванні чи реабілітації.

Відносно посилання представника позивача на твердження, що через поширення СОVID-19, було складно отримувати інформацію від державного виконавця та приватного виконавця щодо виконавчих проваджень або звернутися за допомогою до адвоката, так як через свій вік позивач перебуває у групі високого ризику, суд зазначає наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (з урахуванням змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 02.04.2020 №255, від 22.04.2020 №291, та від 04.05.2020 №343) установлено з 12.03.2020 по 22.05.2020 на усій території України запроваджено карантин.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 №500) установлено дію карантину з 22.05.2020 до 31.07.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" продовжено на всій території України дію карантину з 1 серпня до 31 серпня 2020 року.

Разом з тим, Законом України 18.06.2020 №731-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 17.07.2020, було внесено змін до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України та доповнено його новим абзацом. Так, відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України 18.06.2020 №731-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Отже, в силу положень Закону №731-ІХ процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону №540-IX, у тому числі, строки, встановлення для усунення недоліків позовної заяви, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом №731-ІХ, тобто 06.08.2020.

Таким чином, суд зазначає, що після 06.08.2020 позивач своєчасно міг вчиняти будь-які дії відповідно до норм чинного законодавства для отримання від державного виконавця та приватного виконавця щодо виконавчих проваджень або звернутися за допомогою до адвоката, що останнім не було здійснено.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач в квітні 2021 року вже звертався до Київського окружного адміністративного суду та ухвалою суду від 06.04.2021 по справі №320/3878/21 повернуто позовну заяву на підставі п.3 ч.4 ст.169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано. Відповідно до інформації з КП "ДСС" позивач про наявність ухвали про повернення позовної заяви від 06.04.2021 дізналась 21.04.2021. Проте, до суду повторно позивач звернулась тільки 14.06.2021.

Суддя вважає, що причини пропуску процесуального строку для звернення до адміністративного суду які наведені в заяві про поновлення строку звернення до суду не є поважними, є не обґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.

Таким чином, суд констатує відсутність поважних, об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, а тому суд дійшов висновку, що позивач пропустив 10-денний строк для звернення до суду з позовною заявою, передбачений Кодексом адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі №357/6560/17.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 35 рішення у справі "Плахтєєв та Плахтєєва проти України" від 12.03.2009 (Заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом (див. рішення у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія A, N 18, сс. 17-18, пп. 35-36). Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб (див. рішення у справі "Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства" (Stubbings and Others v. the United Kingdom) від 22 жовтня 1996 року, Reports 1996-IV, с. 1502-3, пп. 51-52; і у справі "Толстой Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, серія A, N 316-B, сс. 80-81, пп. 62-67). Якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія A, N 93, сс. 24-25, п. 57).

У пункті 31 рішення у справі "Наталія Михайленко проти України" від 30.05.2013 (Заява № 49069/11) Європейський суд з прав людини також зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі Ешингдейн проти Сполученого Королівства (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, Договірна держава користується певною свободою розсуду.

Отже, передбачені КАС України положення про строк звернення до суду та наслідки його пропущення є законодавчо закріпленим процесуальним обмеженням, встановленим державою з метою регулювання процедурних питань.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що викладені позивачем в обґрунтування заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду та в позовній заяві обставини не є поважними.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Судом встановлено, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про існування обставин, що об`єктивно перешкоджали йому звернутись з даним позовом до суду у межах строків, встановлених законом, заява про поновлення строку звернення до суду належним чином не обґрунтована, а судом з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не встановлено підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, отже, суд дійшов висновку, що позивачем порушено строк на звернення до адміністративного суду.

Таким чином, на виконання ухвал суду від 21.06.2021 та від 31.08.2021 позивачем не надано до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з належним обґрунтуванням щодо поважних причин пропуску строку звернення до суду або інших підстав для поновлення строку. Тому суддя вважає встановленим той факт, що позивач ні в установлений 10-ти денний строк з моменту отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 21.06.2021 та ухвали про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви, ні в подальшому станом на 13.10.2021 недоліки позовної заяви, яку судом залишено без руху не усунув. Отже, вимоги ухвал суду від 21.06.2021 та від 31.08.2021 не виконано, недоліки позовної заяви, яку залишено без руху - не усунуто.

Згідно з приписами ч.2 ст.44 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Тому, добросовісність вимагає здійснення процесуальних прав лише з метою, з якою їх було надано. Частиною 3 статті 9 КАС України, передбачено, що кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху. Водночас, повернення позовної заяви згідно з ч. 8 ст. 169 КАС України не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Керуючись статтями 9, 44, 169, 171, 243, 248 КАС України, суддя,

у х в а л и в:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до Бородянського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченко Івана Павловича про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - повернути позивачеві.

2. Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

3. Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Лиска І.Г.