Справа № 809/4373/15
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2021-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 809/4373/15 пров. № А/857/12728/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

з участю секретаря судового засідання Ільченко А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія Екопродукт» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року, ухвалене суддею Остап`юком С.В. у м. Ужгороді о 10 год 48 хв. у справі № 809/4373/15 за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія Екопродукт» до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення № , № , № від 16.07.2015 року.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.02.2016 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2016 року, позов задоволено, оскаржувані податкові повідомлення - рішення визнано протиправними та скасовано.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, постановою від 16.06.2020 року, за наслідками касаційного перегляду, скасував вказані вище рішення, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

У цій постанові Верховний Суд вказав на передчасність висновків судів про задоволення позову через недослідження судами первинних документів здійснених господарських операцій.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що первинні документи не містять будь-яких відомостей щодо інформації стосовно змісту наданих маркетингових послуг, опису виконаних завдань, інформації про те, яким чином формувалась вартість послуг, відсутній математичний та формально-логічний алгоритм її визначення. Внаслідок цього, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу.

Позивач у апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Мотиви позивача наведені у апеляційній скарзі зводяться до того, що висновки контролюючого органу про порушення товариством вимог податкового законодавства є не обґрунтованими та базуються виключно на припущеннях, натомість у позивача наявні всі первинні документи, які підтверджують здійснення господарських операцій з контрагентами та свідчать про відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача, який мав право на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ за господарськими операціями (маркетингові послуги) з контрагентами, з огляду на реальність здійснення таких господарських операцій. Натомість, суд першої інстанції дав неправильну оцінку первинним документам та обставинам справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Відповідач провів перевірку господарської діяльності позивача за результатами якої 01.07.2015 року склав акт перевірки № 2791/09/-15-22-03/30474971.

У акті перевірки відповідач зафіксував те, що позивач порушив вимоги:

- пп.14.1.27, пп.14.1.36 п.14 ст.14, пп.135.1, пп.135.5.4 п.135.5 ст.135, пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2, пп.138.10.2 п.138.10 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого позивач занизив податок на прибуток всього в сумі 3 368 277 гривень;

- п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України, в результаті чого підлягають збільшенню авансові платежі з січня 2013 року по червень 2015 року (термін сплати яких настав на дату складання акту перевірки) всього в сумі 2 596 070 гривень;

- пп.14.1.27 п.14.1 ст.14, п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого Товариство занизило ПДВ на загальну суму 3 066 824 гривень та завищило від`ємне значення ПДВ за грудень 2014 року в сумі 113 793 гривень.

До цього призвели ті обставини, що позивач безпідставно збільшив валові витрати за рахунок віднесення до них сум в розмірі 15 858 633 гривень за договорами про надання маркетингових послуг, оскільки контрагенти не мали можливості їх надавати. У позивача відсутні належні документи, що підтверджують їх фактичне виконання та зв`язок отриманих послуг з господарською діяльністю позивача, надані акти приймання-передачі послуг нематеріального характеру (маркетингових послуг) та звіти про виконання маркетингових послуг, не містять чіткої інформації стосовно змісту наданих послуг, докладного опису виконаних завдань, не розкривають змісту послуг, якісних характеристик, конкретного персонального підходу до виконання завдань та обґрунтувань формування вартості таких послуг відповідно до договірних правовідносин.

Також, позивач протиправно не включив до складу іншого доходу суми безнадійної кредиторської заборгованості за векселями, яка обліковувалась за ліквідованими юридичними особами на суму 1 810 258, 90 гривень.

На підставі акта перевірки 16.07.2015 року відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення:

№ про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 3 854 571, 25 гривень (в тому числі за основним платежем 3 083 657 гривень і за штрафними (фінансовими) санкціями 770 914, 25 гривень);

№ про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем авансові внески з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 3 224 520 гривень (в тому числі за основним платежем 2 579 616 гривень і за штрафними (фінансовими) санкціями 644 904 гривень);

№ про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 3 324 263, 75 гривень (в тому числі за основним платежем 2 659 411 гривень і за штрафними (фінансовими) санкціями 664 852, 75 гривень.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відносно віднесення сум заборгованості за векселями, яка обліковувалась за ліквідованими юридичними особами ДП «Технотранс», ПП Торгівельна фірма «Демус», ТОВ «Капітал-Менеджмент», ТОВ «Аверс МСГ» у загальному розмірі 1810258,90 грн., суд апеляційної інстанції зазначає, що реальність господарських взаємовідносин між позивачем ТзОВ «ПК «Екопродукт» і цими контрагентами не оспорюється податковим органом. Дані господарські операції відображені в бухгалтерському обліку та податковому обліку позивача.

Відповідно до підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України безнадійною є заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності; прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, що не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії кредитора, спрямовані на примусове стягнення майна боржника, не призвели до повного погашення заборгованості; заборгованість суб`єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією; заборгованість, яка виявилася непогашеною внаслідок недостатності коштів, одержаних після звернення кредитором стягнення на заставлене майно відповідно до закону та договору, за умови, що інші дії кредитора щодо примусового стягнення іншого майна позичальника, визначені нормативно-правовими актами, не призвели до повного покриття заборгованості; заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв`язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством; прострочена заборгованість померлих фізичних осіб, а також осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, недієздатними або оголошені померлими, а також прострочена заборгованість фізичних осіб, засуджених до позбавлення волі.

Згідно з пунктом 135.1 статті 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

За правилами підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 ПК України інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Відносини, пов`язані з обігом векселів в Україні, регулюються «Уніфікованим законом про переказний та простий векселі», що ратифікований Законом України від 06 липня 1999 року № 826-XIV «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі», Цивільним кодексом України, Законами України від 23 лютого 2006 року № 3480-IV «Про цінні папери та фондовий ринок» та від 05 квітня 2001 року № 2374-III «Про обіг векселів в Україні».

За визначенням, наведеним у частині першій статті 14 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3480-IV «Про цінні папери та фондовий ринок», векселем є цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до статті 4 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2374-III «Про обіг векселів в Україні» видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, за виключенням фінансових банківських векселів, фінансових векселів.

На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинні мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов`язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем.

У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов`язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов`язання щодо платежу за векселем.

Згідно зі статтею 77 Уніфікованого закону до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

Відповідно до частини першої статті 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

Ця норма стосується не тільки векселедержателя, а всіх осіб, що мають право вимагати за векселем.

За правилами статей 11, 16 Уніфікованого закону будь-який переказний вексель, навіть виданий без прямого застереження про наказ, може бути переданий шляхом індосаменту. Власник переказного векселя вважається його законним держателем, якщо його право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній індосамент є бланковим.

Таким чином, вексель є інструментом комерційного кредиту, що виступає у вигляді відстрочення платежу за надані товари та послуги.

При цьому векселедавець не має можливості та не зобов`язаний отримувати відомості щодо обігу виданих векселів та передачі їх векселедержателем іншим особам.

Відповідно до статті 43 Уніфікованого закону держатель може використати своє право регресу проти індосантів, трасанта та інших зобов`язаних осіб при настанні строку платежу, якщо останній не був здійснений, а також до настання строку платежу за таких умов: якщо мала місце повна або часткова відмова здійснити акцепт; у разі банкрутства трасата (незалежно від того, здійснив він акцепт чи ні), або у разі припинення ним платежів, навіть якщо ця обставина не була встановлена судовим рішенням, або у разі безрезультатного звернення стягнення на його майно; у разі банкрутства трасанта за векселем, що не підлягає акцепту.

Наведені правові норми закріплюють право векселедержателя на дострокову реалізацію права вимоги за векселем за рахунок солідарно зобов`язаних осіб у разі, якщо до настання строку платежу відбудуться визначені Уніфікованим законом події, що унеможливлюють погашення такого векселя прямим боржником.

При цьому векселедержатель може використовувати простий вексель у розрахунках зі своїми контрагентами шляхом переводу власної заборгованості на векселедателя. У такому випадку припиняється право вимоги одного кредитора і виникає право вимоги в іншого кредитора.

Отже, вексель може і надалі використовуватися в обігу до закінчення строку платежу за ним. Вексель як актив не втрачає своєї правової сили внаслідок ліквідації держателя та може і надалі використовуватися в обігу.

Таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 13.11.2020 року у справі № 826/8499/16.

Із наданих Товариством Реєстру векселів, копій простих векселів, Актів прийому-передачі векселів та додаткових угод видно, що строк погашення за цими векселями на момент податкової перевірки ще не настав, окрім 8 простих векселів на загальну суму 378549,93 грн., які передані ДП «Технотранс», строк платежу за якими настав 26.12.2010 року.

Водночас, апеляційний суд з цього приводу звертає увагу на те, що дата платежу за цими векселями була пролонгована до 2035 року, про що позивач надав відповідні докази, а саме угоду про зміну платежу від 22 квітня 2010 року укладену між позивачем та ТзОВ «Прикарпатська чайна компанія», як держателем придбаних у ДП «Технотранс» векселів та витяг з реєстру векселів.

Отже, заборгованість за такими векселями, на думку апеляційного суду, не може вважатися безнадійною кредиторською заборгованістю та створювати в позивача обов`язок включити її до інших доходів звітного періоду.

Щодо формування позивачем валових витрат у загальному розмірі 15858633 грн. та податкового кредиту на суму 3180617 грн. за рахунок маркетингових послуг із 38 контрагентами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

За приписами підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За змістом пункту 198.2 статті 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведеного вбачається, що умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту та валових витрат є придбання платником податків товарів (послуг) для використання їх в своїй господарській діяльності. Підставою для виникнення такого права є податкова накладна, виписана контрагентом платника податків, який зареєстрований як платник податку на додану вартість.

Відповідно до підпункту 14.1.108 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України маркетингові послуги (маркетинг) - послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчання ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції (робіт, послуг) до споживача та після продажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків. До маркетингових послуг належать, у тому числі: послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Склад витрат, засади методологічного формування інформації про витрати підприємства в бухгалтерському обліку та її розкриття у фінансовій звітності визначені Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318, зареєстрованим Міністерством юстиції України 19.01.2000 року за №27/4248, є нормативно - правовим актом в розумінні статті 117 Конституції України, підлягає застосуванню у межах спірних відносин за положенням статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - ПС(Б)О 16).

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для якого вони здійснені, про що зазначено пунктом 7 ПС(Б)О 16.

За положеннями пункту 17 та 19 ПС(Б)О 16 витрати на збут включають серед витрат, пов`язаних з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг), витрати на дослідження ринку (маркетинг).

Відтак, лише послуги, які забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчення ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг) до споживача та після продажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків можуть визнаватися маркетинговими у розумінні підпункту 14.1.108 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. При цьому первинні документи, надані платником податків на підтвердження реальності отримання таких послуг повинні відповідати вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, Положенню № 88.

До маркетингових послуг відносяться, зокрема, але не виключно, послуги: із розміщення продукції в місцях продажу; вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту; унесення продукції (робіт, послуг) до інформаційних баз продажу; збирання та поширення інформації про продукцію (роботи, послуги).

З системного аналізу вищенаведених правових норм видно, що правові наслідки у виді виникнення права платника податку на формування витрат настають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції. Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та витрат.

Згідно з ч.1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Апеляційний суд встановив те, що протягом 2012-2014 років позивач мав взаємовідносини та здійснював господарські операції щодо отримання маркетингових послуг (просування на ринку України продукції під торговою маркою «Карпатський чай») із такими суб`єктами господарської діяльності: AT «Мономах», ПІІ «Білла Україна», ПП «Верона», ПП «Галка-Микулинці», ПП «Крим-чай», ПП «Світчай», ПП «Чайна компанія Чай-ка-Мономах», ПП «Чако», ТОВ «Борол ЛТД», ТОВ «ВКФ «Мономах», ТОВ «Волинь табак», ТОВ «ВТП «ВІТО», ТОВ «ГалаТеа», ТОВ «Галка Чернігів», ТОВ «ІЛЛА», ТОВ «Клас і К», ТОВ «Компанія Гранд Маркет», ТОВ «Кофіті», ТОВ «Кримська чайна компанія», ТОВ «Лінея», ТОВ «Метро Кеш енд Кері Україна», ТОВ «Оптімал», ТОВ «Реал Гіпермаркет Україна», ТОВ «Сучасний модерн», ТОВ «ТД Любисток», ТОВ «Торгівельний будинок Амстор», ТОВ «Українська фітоаптека», ТОВ «Фонд Поділ-інвест», ТОВ «Фудмаркет», ТОВ «Фудмережа», ТОВ «Сай сіті», ТОВ «Чайний дім», ТОВ «Чайний дім», ТОВ «Чайком», ТОВ «Чако», ТОВ ВКФ «Ліа» ЛТД, ТОВ фірма «Мономах КТ», ФОП СІНГ Бірендра Кумар.

На підтвердження господарських операцій із кожним контрагентом позивач надав договори про надання маркетингових послуг та додаткові угоди до них, звіти про надані послуги, акти приймання наданих послуг, фото з полиць магазинів.

Апеляційний суд зважає на те, що у кожному випадку позивачу надавались маркетингові послуги, які зводились до просування продукції позивача на ринку у різних областях України. Спільним у всіх випадках є те, що на підтвердження здійснення господарських операцій надавались вказані вище документи, які, зокрема деталізували замовлені позивачем та надані контрагентами послуги (договори та звіти про надані послуги) та узагальнювали надані послуги (акт приймання наданих послуг).

Також, апеляційний суд при оцінці реальності операцій із вказаними контрагентами звертає увагу на те, що торгівля напоями та продуктами харчування є одним із видів діяльності вищевказаних юридичних осіб, тому погоджується з доводами позивача про те, що контрагенти позивача мали можливість надавати маркетингові послуги позивачу.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» хоча і вимагає, щоб первинні документи, а це зокрема акт виконаних робіт, деталізували надану послугу, водночас, на думку суду, така вимога не робить первинний документ автоматично неприйнятним, якщо інші документи, які з ним пов`язані дають можливість ідентифікувати надані послуги.

Апеляційний суд зазначає, що у звітах про надані послуги контрагенти навели деталізований перелік наданих послуг, який співпадає із предметом договору, тому, на думку суду, узагальнена вказівка у актах прийняття наданих послуг «маркетингові послуги», не впливає на факт реальності господарських операцій.

За правилами пп. 14.1.231 ст. 14 ПКУ розумна економічна причина (ділова мета) причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

На думку апеляційного суду, мета отримання доходу, як кваліфікуюча ознака господарської діяльності, поєднується з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності.

Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Тільки, в такому разі, та чи інша операція може вважатись вчиненою у межах господарської діяльності платника податку та тільки за таких умов, платник має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Апеляційний суд, на підставі звіту про фінансові результати за 2012-2014 роки, встановив те, що з показників доходу позивача за 2012-2014 роки, видно суттєвий приріст річного доходу позивача у 2012 році, порівняно із 2011 роком, зокрема 48122 тис. грн. порівняно із 44667 тис. грн. у 2011 році, у 2013 році дохід позивача дещо знизився порівняно із 2012 роком, зокрема у 2013 році позивач отримав доходу 40 305 тис. грн., у 2014 році дохід позивача виріс порівняно із 2013 роком, зокрема 44670 тис. грн. порівняно із 40 305 тис. грн. у 2013 році.

Отже, апеляційний суд вважає, що надані маркетингові послуги мали економічний ефект для позивача у вигляді збільшення доходу від реалізації продукції.

При цьому, апеляційний суд вважає, що маркетингові послуги, як і інші господарські операції, не завжди можуть давати економічний ефект, однак це не означає, що такі послуги не можна віднести до валових витрат підприємства. Лише первинні документи дають підстави особі віднести певні витрати до валових витрат підприємства. Як уже зазначено та було досліджено вище, позивач надав первинні документи, які стверджують, що надані позивачу маркетингові послуги згаданими вище контрагентами є реальні.

Таким чином, дослідивши договори та первинні документи бухгалтерського обліку, апеляційний суд встановив, що вони відображають фактичне отримання маркетингових послуг, результати вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, визначення відносної динаміки продажу продукції у торгівельних мережах, досягнення розумної економічної мети, наявності економічного ефекту, взаємозв`язок між отриманими позивачем маркетинговими послугами і його господарською діяльністю.

Тому апеляційний суд вважає, що позивач обґрунтовано включив витрати на придбання маркетингових послуг до валових витрат та не включив заборгованість по виданих векселях, як безнадійну, до інших доходів звітного періоду.

Внаслідок цього, апеляційний суд вважає, що позивач протиправно прийняв податкові повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 3 854 571, 25 гривень (в тому числі за основним платежем 3 083 657 гривень і за штрафними (фінансовими) санкціями 770 914, 25 гривень) та № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем авансові внески з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 3 224 520 гривень (в тому числі за основним платежем 2 579 616 гривень і за штрафними (фінансовими) санкціями 644 904 гривень), а тому їх необхідно скасувати.

Зважаючи на висновок апеляційного суду про правомірність включенням позивачем до валових, витрат на придбання маркетингових послуг, апеляційний суд вважає, що у позивача виникло право сформувати податковий кредит за рахунок податку на доданого вартість сплаченого в ціні придбаних маркетингових послуг.

Внаслідок цього, апеляційний суд вважає, що позивач протиправно прийняв податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 3 324 263, 75 гривень (в тому числі за основним платежем 2 659 411 гривень і за штрафними (фінансовими) санкціями 664 852, 75 гривень.

Тому, на думку апеляційного суду, податкові повідомлення-рішення відповідача № , № , № від 16.07.2015 року про нарахування податкових зобов`язань є протиправними, а тому їх необхідно скасувати.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, у зв`язку з неправильним з`ясуванням судом першої інстанції обставин справи, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та адміністративний позов задовольнити.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія Екопродукт» задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року в справі № 809/4373/15 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області № , № , № від 16.07.2015 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді С. М. Шевчук
Т. І. Шинкар
Повний текст постанови складений 08.11.2021 року через перебування судді Шевчук С.М. з 22.10.2021 року по 24.10.2021 року у відпустці, а з 25.10.2021 року по 05.11.2021 року на листку тимчасової непрацездатності.