Справа № 320/9741/21
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 року № 320/9741/21

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Ставничому Н.В., за участю: представника позивача - Бовтуненка М.А., представника відповідача - Дубаневича О.З., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції з вимогами:

- визнати незаконною бездіяльність Національного агентства з питань запобігання корупції щодо не виключення відомостей про ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення;

- зобов`язати Національне агентство з питань запобігання корупції виключити відомості про ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.08.2021 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що його незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченої ч.1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) (несвоєчасне подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) відповідно до постанови від 29.05.2015 р. у справі №367/2991/15-п, та адміністративної відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 172-6 КУпАП (несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані) відповідно до постанови від 27.12.2018 у справі №367/8642/18.

Вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 172-6 КУпАП є незаконним, оскільки здійснено на підставі положень законодавства, які суперечили Конституції України і відповідно визнано неконституційними рішенням Конституційного Суду України.

Стверджує, що відомості відносно нього незаконно внесені до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення (далі - Реєстр), оскільки таке внесення здійснено на підставі постанов у справах про адміністративні правопорушення, які були винесенні на підставі положень законодавства, яке суперечило і суперечить Конституції України.

Зазначив, що бездіяльність Національного агентства з питань запобігання корупції щодо не виключення відомостей про нього з Реєстру є порушенням його прав. Наявність відомостей щодо ОСОБА_1 у Реєстрі обмежує його законні і конституційні права на роботу на посадах державної служби чи служби у органах місцевого самоврядування, обмежує право на участь у процедурах публічних закупівель, накладає інші обмеження. Відповідно до п.8 р. II положення про Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 09.02.2018 №166 підставами для вилучення з Реєстру відомостей про особу, яка вчинила корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення, є ухвала суду про скасування вироку, винесення виправдувального вироку, відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення, розпорядчого документа або судового рішення про скасування розпорядчого документа про накладення дисциплінарного стягнення.

На думку позивача, єдиним способом відновлення порушених прав та захисту його прав та інтересів є виключення відомостей про ОСОБА_1 з Реєстру. Постанова від 29.05.2015 у справі №367/2991/15-п та постанова від 27.12.2018 у справі №367/8642/18 прийняті у рамках положень КУпАП, який не передбачає таких процедур, як перегляд справи за нововиявленими чи виключними обставинами.

Таким чином, позивач вважає, що немає жодних інших можливостей для відновлення і захисту своїх порушених прав, аніж звернутися до адміністративного суду із позовною заявою про оскарження бездіяльності щодо не виключення відомостей про нього з Реєстру та зобов`язання Національного агентства з питань запобігання корупції виключити відомості про ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечував. Зазначив, що відомості щодо ОСОБА_1 до Реєстру внесено, на підставі: постанови Ірпінського міського суду Київської області від 28.05.2015 у справі №367/2991/15-п, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, і накладено адміністративне стягненню у виді штрафу в розмірі 850,00 грн.; постанови Ірпінського міського суду Київської області від 27.12.2018 у справі №367/8642/18, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, і накладено адміністративне стягненню у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн.

Вказав, що факт притягнення позивача до відповідальності за корупційні правопорушення останнім не заперечується.

Зауважив, що ведення реєстру у 2015 здійснювало Міністерство юстиції України. Відомості щодо позивача до Реєстру були внесені на підставі вищезазначених рішень Ірпінського міського суду Київської області саме Міністерством юстиції України, оскільки, Національне агентство розпочало ведення Реєстру, як зазначено вище з 04.02.2019.

Зазначив, що факти внесення Міністерством юстиції України відомостей до Реєстру щодо ОСОБА_1 позивачем не оскаржувалися і не були визнані у судовому порядку протиправними. Також, позовна заява не містить доказів, що рішення Ірпінського міського суду Київської області, були скасовані.

Окрім цього, відповідач вважає, що оскільки Національне агентство не вносило відомості про позивача до Реєстру, про що зазначено вище, у зв`язку з цим відповідач не був учасником даних правовідносин, а тому на Національне агентство не може покладатися обов`язок щодо доказування правомірності дій Міністерства юстиції України під час внесення відомостей про позивача до Реєстру.

Стверджує, що питання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» безпосередньо не пов`язане з фактичними обставинами вказаної справи, ухвалення Конституційним Судом України вищевказаного рішення не має жодного правового значення для її розгляду та не впливає на зміст заявлених позовних вимог.

Зауважив, що положення ст. 172-6 КУпАП не були визнані рішенням Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі №13-р/2020 неконституційними, окрім цього, дане рішення не наділяє Національне агентство правом переглядати рішення в адміністративних справах, зокрема постанови Ірпінського міського суду Київської області від 28.05.2015 у справі №367/2991/15-п та від 27.12.2018 у справі № 367/8642/18 на предмет їх законності та скасовувати їх.

Вказав, що, в даних правовідносинах Національне агентство лише забезпечує ведення Реєстру у порядок та спосіб визначених Положенням про реєстр і не має повноважень переглядати та скасовувати постанови судів про притягнення до адміністративної відповідальності. Тому вважає доводи позивача про протиправність притягнення його до відповідальності не підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки постанови судів, на підставі яких відомості про ОСОБА_1 внесено до Реєстру в судовому порядку не скасовані, а відтак у Національного агентства відсутні правові підстави для виключення відомостей про нього з Реєстру.

Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просив суд даний адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що у задоволенні даного адміністративного позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченої ч. 1 ст.172-6 КУпАП (несвоєчасне подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) відповідно до постанови від 29.05.2015 у справі №367/2991/15-п.

Також ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 172-6 КУпАП (несвоєчасне повідомлення про суттєві зміни у майновому стані) відповідно до постанови від 27.12.2018 у справі №367/8642/18.

Відповідно до ст. 172-6 КУпАП несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, - тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення. про відкриття валютного рахунка в установі банку-нерезидента або про суттєві зміни у майновому стані - тягне за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчиненні особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню такі ж порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією доходу чи винагороди та з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю строком на один рік.

Подання завідомо недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, - тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до двох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Примітка. Суб`єктами декларування у цій статті є особи, які зазначені у пункті 1, підпунктах «а» та «в» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», які відповідно до частин першої, другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

На підставі вказаних постанов відомості відносно позивача внесені до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

У подальшому, рішенням Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі №1-24/2020(393/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) стаття 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VІІ зі змінами, якою встановлено, що особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарна відповідальності у встановленому законом порядку.

Рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційним і скасовано положення (стаття 65 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700- VІІ), яким встановлювалась відповідальність за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особами, зазначеними в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції».

Позивач вважаючи, що відносно нього незаконно внесена інформація до Реєстру, оскільки таке внесення здійснено на підставі постанов у справах про адміністративні правопорушення, які були винесенні на підставі положень законодавства, яке суперечило і суперечить Конституції України, подав до Національного агентства з питань запобігання корупції (відповідно п.4 р. І положення про Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення ствердженого рішенням Національного агентства з питань запобіганню корупції від 09.02.2018 №166 Держатель та Адміністратор Реєстру є - Національне агентство з питань запобігання корупції) лист від 23.02.2021 із вимогою виключити відомості про позивача з реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

У відповідь на вказане звернення Національне агентство з питань запобігання корупції позивачу надало лист №23-06/11254/21 від 02.03.2021, яким у задоволенні вимог звернення відмовлено.

Позивач вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виключення відомостей про позивача з реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення протиправною та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Національне агентство у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, Законом України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 №1700-VII (далі - Закон №1700-VII) та іншими законами, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Закон №1700-VII визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Відповідно до ст. 4 Закону №1700-VII Національне агентство є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 11 Закону №1700-VII до повноважень Національного агентства належить, зокрема, забезпечення ведення Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

Відомості про осіб, яких притягнуто до кримінальної, адміністративної, дисциплінарної або цивільно-правової відповідальності за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, а також про юридичних осіб, до яких застосовано заходи кримінально-правового характеру у зв`язку з вчиненням корупційного правопорушення, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, що формується та ведеться Національним агентством (далі - Реєстр).

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону №1700-VII повноваження щодо формування та ведення Реєстру покладено на Національне агентство.

Згідно з рішенням Національного агентства від 01.02.2019 №367 інформаційно-телекомунікаційну систему «Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення» прийнято в постійну (промислову) експлуатацію з 00 год. 00 хв. 04.02.2019. Таким чином, Реєстр розпочав свою роботу з 04.02.2019.

До початку ведення Національним агентством Реєстру повноваження щодо ведення Реєстру здійснювали Міністерство юстиції України, а також Головне територіальне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головні територіальні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі згідно з Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні правопорушення, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11.01.2012 №39/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11.01.2012 за №28/20431.

Згідно з п. 2 Положення про Єдиний державний реєстр осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, затвердженого рішенням Національного агентства від 09.02.2018 №166, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.03.2018 за № 345/31797 (далі - Положення про Реєстр), Реєстр - електронна база даних, яка містить відомості про осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, та про юридичних осіб, до яких застосовано заходи кримінально-правового характеру у зв`язку з вчиненням корупційного правопорушення.

У п.п. 1 п. 3 Положення про Реєстр визначено, що метою ведення Реєстру є забезпечення єдиного обліку осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, та юридичних осіб, до яких застосовано заходи кримінально-правового характеру у зв`язку з вчиненням корупційного правопорушення.

У п. 2 р. II Положення про Реєстр визначено, що підставою для внесення Реєстратором відомостей про особу, яку притягнуто до відповідальності за вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, є:

1) електронна копія рішення суду, яке набрало законної сили, з Єдиного державного реєстру судових рішень;

2) засвідчена в установленому порядку паперова копія розпорядчого документа про накладення дисциплінарного стягнення.

Електронна копія рішення суду про притягнення до кримінальної, адміністративної та цивільно-правової відповідальності особи за вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення надсилається Реєстратору відповідно до порядку надсилання електронних копій судових рішень щодо осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, та щодо юридичних осіб, до яких застосовано заходи кримінально-правового характеру у зв`язку з вчиненням корупційного правопорушення.

Імперативними приписами п. 5 р. II Положення про Реєстр встановлено, що реєстратор вносить до Реєстру відомості протягом трьох робочих днів з дня надходження з Державної судової адміністрації України до Національного агентства електронної копії рішення суду, яке набрало законної сили, з Єдиного державного реєстру судових рішень та засвідченої в установленому порядку паперової копії розпорядчого документа про накладення чи скасування розпорядчого документа про накладення дисциплінарного стягнення.

Судом встановлено, що відомості щодо ОСОБА_1 до Реєстру внесено, на підставі: 1постанови Ірпінського міського суду Київської області від 28.05.2015 у справі №367/2991/15-п, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, і накладено адміністративне стягненню у виді штрафу в розмірі 850,00 грн.; постанови Ірпінського міського суду Київської області від 27.12.2018 у справі № 367/8642/18, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП, і накладено адміністративне стягненню у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн.

Факт притягнення позивача до відповідальності за корупційні правопорушення останнім не заперечується.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, у позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що притягнення його до відповідальності було здійснено на підставі Положень законодавства, які суперечать Конституції України, а також те, що відомості про нього незаконно внесені до Реєстру.

Суд зазначає, що ведення реєстру у 2015 здійснювало Міністерство юстиції України. Відомості щодо позивача до Реєстру були внесені на підставі вищезазначених рішень Ірпінського міського суду Київської області саме Міністерством юстиції України, оскільки, Національне агентство розпочало ведення Реєстру, як зазначено вище з 04.02.2019.

Факти внесення Міністерством юстиції України відомостей до Реєстру щодо ОСОБА_1 позивачем не оскаржувалися і не були визнані у судовому порядку протиправними.

Також, позивачем ненаданні докази, що рішення від 28.05.2015 у справі №367/2991/15-п та від 27.12.2018 у справі № 367/8642/18 Ірпінського міського суду Київської області, були скасовані.

Окрім цього, суд зазначає, що Національне агентство не вносило відомості про позивача до Реєстру, про що зазначено вище, у зв`язку з цим відповідач не був учасником даних правовідносин, а тому на Національне агентство не може покладатися обов`язок щодо доказування правомірності дій Міністерства юстиції України під час внесення відомостей про позивача до Реєстру.

У позовній заяві позивач з поміж іншого стверджує, що бездіяльність відповідача щодо не виключення відомостей про позивача з Реєстру обмежує встановлені законом права позивача. Суд вважає таке твердження необґрунтованим виходячи з наступного.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У ч. 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон №1700-VII визначає правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Судом встановлено, що позивач звертався з заявою від 23.02.2021 до Національного агентства, в якій просив вилучити з Реєстру відомості щодо нього.

Національне агентство розглянуло заяву позивача, та надало відповідь листом від 02.03.2021 у якому повідомило про відсутність підстав для вилучення відомостей відносно ОСОБА_1 з Реєстру.

У ст. 11 Закону №1700-VII встановлено перелік повноважень Національного агентства як державного органу, що по суті є визначенням його владних управлінських функцій.

Тому суд зауважує, що під протиправною бездіяльністю слід розуміти безпідставне не вжиття Національним агентством юридично значимих дій, вжиття яких належить до його компетенції.

Водночас, у даному конкретному випадку жодної протиправної бездіяльності Національним агентством допущено не було, заяву позивача розглянуто та надано вичерпну відповідь з урахуванням норм чинного законодавства.

Правомірність дій Національного агентства підтверджується наступним.

У ч. 8 розділу II Положення про реєстр встановлено, що підставами для вилучення з Реєстру відомостей про особу, яка вчинила корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення, є ухвала суду про скасування вироку, винесення виправдувального вироку, відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення, розпорядчого документа або судового рішення про скасування розпорядчого документа про накладення дисциплінарного стягнення.

Перелік підстав для вилучення з Реєстру відомостей про особу є вичерпним.

Оскільки, на момент звернення позивача до Національного агентства, а також станом на сьогодні постанови Ірпінського міського суду Київської області які були підставою для внесення відомостей про нього до Реєстру, не скасовані, підстави для виключення з Реєстру відомостей про позивача відсутні.

Суд зазначає, що перелік підстав щодо вилучення відомостей з Реєстру є вичерпним, інших підстав для вилучення з Реєстру відомостей про особу, яка вчинила корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення чинне1 законодавство не передбачає. Внесення до Реєстру відомостей не впливає на юридичне становище особи, не змінює характеру й обсягу її прав та обов`язків та існуючого стану правовідносин, а також не містить ознак управління діяльністю інших суб`єктів.

Щодо посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі № 3-р/2020, суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач стверджує, що рішення Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі №13-р/2020 є підставою, яка вказує, що останнього було незаконно притягнуто до відповідальності та, як наслідок, незаконно внесено до Реєстру.

Суд зазначає, що питання щодо конституційності окремих положень Закону №1700-VII безпосередньо не пов`язане з фактичними обставинами вказаної справи, ухвалення Конституційним Судом України вищевказаного рішення не має жодного правового значення для її розгляду та не впливає на зміст заявлених позовних вимог.

Більше того, як вбачається із правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 18.11.2020 у справі №4819/49/19 постанови, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ.

Постановами Ірпінського міського суду Київської області від 28.05.2015 у справі №367/2991/15-п та від 27.12.2018 у справі №367/8642/18 позивача визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 172-6 КУпАП.

Положення ст. 172-6 КУпАП не були визнані рішення Конституційного Суду України від 27.10.2020 у справі №13-р/2020 неконституційними, окрім цього, дане рішення не наділяє Національне агентство правом переглядати рішення в адміністративних справах, зокрема постанови Ірпінського міського суду Київської області від 28.05.2015 у справі №367/2991/15-п та від 27.12.2018 у справі №367/8642/18 на предмет їх законності та скасовувати їх.

Суд зауважує, що в даних правовідносинах Національне агентство лише забезпечує ведення Реєстру у порядок та спосіб визначених Положенням про реєстр і не має повноважень переглядати та скасовувати постанови судів про притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином доводи позивача про протиправність притягнення його до відповідальності не підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки постанови судів, на підставі яких відомості про ОСОБА_1 внесено до Реєстру в судовому порядку не скасовані, а відтак у Національного агентства відсутні правові підстави для виключення відомостей про нього з Реєстру.

Також, в обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що «...не виключення відомостей про позивача з реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення обмежує встановлені законом права позивача...».

Суд вважає, що дане висловлювання не вказує на протиправність дій Національного агентства, так як інформація про позивача внесена до Реєстру та знаходиться у ньому у відповідності до норм чинного законодавства.

Припущення щодо можливого настання негативних наслідків для позивача не вказують на наявність порушеного право у нього на момент звернення до суду, як наслідок позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до норм ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Зазначений принцип полягає у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально-правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) та рішень суб`єкта владних повноважень.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України).

Разом з тим, за змістом наведених норм Конституції України та КАС України, судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на ті, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах, а точніше вже порушене.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов`язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, наявним на час звернення до суду, стосуватися прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Висновки аналогічного змісту безпосередньо викладені у постановах суду касаційної інстанції від 07.02.2017 у справі № 21-3072а16, від 10.01.2019 у справі №855/3/19, від 11.04.2017 у справі №800/340/16.

З наведеного вбачається, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи - позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 05.03.2020 у справі № 826/12535/17, від 20.11.2019 у справі № 522/23068/16, в яких суд дійшов висновку про те, що відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

У вказаному випадку у відносинах між Національним агентством та позивачем не виникло обставин, що призвели до порушення його прав, які у свою чергу, підлягали б поновленню в судовому порядку.

Крім того, згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призведе до потрібних результатів, наслідків, що дає найбільший ефект.

Суд зазначає, що ні ст. 47 Хартії основних прав Європейського Союзу (яка є частиною acquis communautaire), ні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не дають визначення поняття «ефективний спосіб захисту» і не встановлюють вимог щодо форми способів захисту; держави-учасниці діють на власний розсуд у цьому відношенні. При цьому основна вимога полягає в тому, щоб ці заходи були «ефективними на практиці та в законі» (п. 288 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21.01.2011 у справі «M.S.S. проти Бельгії та Греції»).

Разом з тим ефективний засіб повинен: бути доступним; бути здатним забезпечити компенсацію за скаргами заявника; мати розумні шанси бути задоволеним (пп 71 та 74 рішення ЄСПЛ від 25.03.2014 у справі «Вучкович та інші проти Сербії»).

Щоб визначити можливу відсутність ефективного захисту, необхідно врахувати процесуальний статус сторін та обставини справи (пп 43-51 рішення Суду Європейського Союзу від 17.07.2014 у справі № С-169/14 «Juan Carlos Sдnchez Morcillo, Maria del Carmen Abril Garcia v Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, SA», яке є частиною acquis Communautaire). Природа права, яке підлягає захисту в судовому порядку, впливає на вид способу захисту, який держава зобов`язана забезпечити (п. 191 рішення ЄСПЛ від 20.03.2008 у справі «Будаєва та інші проти Росії»).

Отже, під час розгляду вказаної адміністративної справи суд, крім надання об`єктивної оцінки наявності у позивача порушеного права на момент звернення до адміністративного суду чи на момент ухвалення судом рішення, повинен також визначити, чи забезпечить задоволення позову захист та відновлення його порушеного права.

Зважаючи на викладене, враховуючи природу правовідносин, що виникли між сторонами та відсутність порушеного права, за захистом якого позивач звернувся до суду, можна дійти висновку, що обраний спосіб захисту у вказаному випадку є неефективним.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач з посиланням на норми законодавства обґрунтував свою правову позицію та довів, що протиправних дій не допускав.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що позовна заява не містить доказів протиправності дій Національного агентства, а заявлені позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії не обґрунтовані, не доведені, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення- 10 листопада 2021 р.