Справа № 360/4805/21
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2021-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

09 листопада 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4805/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення станом на день набуття права на отримання матеріальної допомоги, а саме 03 вересня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 28 березня 2017 року по 25 жовтня 2019 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Позивача звільнено в запас у зв`язку із сімейними обставинами через наявність трьох дітей віком до 18 років, відповідно до підпункту г пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, що підтверджується копією витягу з наказу від 25 жовтня 2019 року № 312.

Позивач зазначив, що зі змісту витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25 жовтня 2019 року № 312 вбачається, що при виключенні з особового складу Військової частини ОСОБА_1 грошова матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, передбачена наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, не виплачувалася. Однак позивачем набуто право на отримання грошової матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у зв`язку із народженням дитини.

20 жовтня 2019 року у Військовій частині НОМЕР_1 відбулося засідання комісії щодо розгляду звернення військовослужбовців на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, за результатами якого складено протокол від 20 жовтня 2019 року № 2/15158. Згідно з протоколом від 20 жовтня 2019 року № 2/15158 комісією визначено список військовослужбовців, яким необхідно першочергово виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, в тому числі ОСОБА_1 у зв`язку із народженням дитини (колонка 21 протоколу). Однак, дана виплата відповідачем не була здійснена з невідомих для позивача підстав. Зі слів військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 дана виплата не була здійснена у зв`язку зі звільненням позивача.

Грошова матеріальна допомога для вирішення соціально побутових питань за 2019 рік не виплачена і станом на день подання даного адміністративного позову. 14 січня 2021 року позивачем направлено заяву до Військової частини НОМЕР_1 з проханням виплатити грошову матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, однак відповідачем дану заяву було проігноровано.

Позивач зазначає, що підставою для звернення до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань стало народження дитини.

З посиланням на положення статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністра оборона України від 07 червня 2018 року № 260, позивач вважає, що відповідачем протиправно не виплачено йому грошову матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, внаслідок чого позовні вимоги підлягають задоволенню.

Військова частина НОМЕР_1 позов не визнала, про що 27 вересня 2021 року через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) за вхідним реєстраційним № 32312/2021 подала відзив на позовну заяву від 24 вересня 2021 року № 532-2409/юр (арк. спр. 29-31).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260, а саме розділу XXIV «Правила виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги. Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям, накази про звільнення яких підписано минулого року, але не виключеним зі списків військової частини, в поточному році не надається.

Позивач дійсно проходив військову службу за контрактом, що підтверджується витягом з наказу від 25 жовтня 2019 року № 312. 25 жовтня 2019 року позивача звільнено у запас наказом командира військової частини НОМЕР_1 з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати, що справи та посаду здав та направлено для зарахування на військовий облік до Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області.

З 25 жовтня 2019 року позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

При звільненні позивачу грошова матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, передбачена наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, не виплачувалась, оскільки відповідно до даного наказу така грошова допомога виплачуються за рапортом військовослужбовця і наказом командира військової частини, а ОСОБА_2 такого рапорту не подавав.

З огляду на вищевикладене відповідач вважає, що позивачем не доведено факту звернення до керівництва Військової частини НОМЕР_1 з проханням про стягнення ненарахованої та невиплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань 03 вересня 2019 року, через що вимоги позивача є безпідставними, а отже, не підлягають задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою від 13 вересня 2021 року про відкриття провадження в адміністративній справі судом ухвалено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. спр. 21-24).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) є учасником бойових дій та у період з 28 березня 2017 року по 25 жовтня 2019 року проходив військову службу у Військовій частині польова пошта НОМЕР_3 та Військовій частині НОМЕР_1 , про що свідчать посвідчення учасника бойових дій від 21 жовтня 2015 року серії НОМЕР_4 , видане Управлінням персоналу штабу Військової часини НОМЕР_5 , витяг з наказу командира Військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 28 березня 2017 року № 90 та витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 жовтня 2019 року № 312 (арк. спр. 7, 12, 13, 40).

Відповідно до протоколу від 20 жовтня 2019 року № 2/15158 засідання комісії щодо розгляду звернень військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 та командирів Військових частин НОМЕР_6 та НОМЕР_7 на отримання допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, який затверджено командиром Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 30 жовтня 2019 року, розглянувши рапорти та додані підтверджуючі документи військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 та командирів Військових частин НОМЕР_6 та НОМЕР_7 щодо визначення права на отримання матеріальної допомоги для вирішення, комісія прийняла рішення щодо військовослужбовців, яким необхідно першочергово виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, зокрема щодо командира 1 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 МБ лейтенанта ОСОБА_1 у зв`язку з народженням дитини (арк. спр. 15-18).

У витязі з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 жовтня 2019 року № 312 зазначено, що грошова матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, передбачена наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, ОСОБА_1 не виплачувалась (арк. спр. 13).

Згідно з особовим рахунком № НОМЕР_8 , виданим Військовою частиною НОМЕР_1 від 23 вересня 2021 року № 960, ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу військової частини відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 25 жовтня 2019 року № 312. При звільненні позивачу нараховано: 911,29 грн оклад за військовим званням; 2774,20 грн посадовий оклад; 1102,65 грн надбавка за вислугу років; 3115,23 грн НОПС; 2413,55 грн премія; 166,71 грн індексація; 277,42 грн таємність; 33596,10 грн компенсація за 57 діб невикористаної додаткової відпустки за 2016-2019 роки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», компенсацію за 20 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік; 7677,42 грн виплата винагороди за несення служби в зоні ООС за 14 діб першої лінії жовтня 2019 року; 7677,42 грн виплата винагороди за несення служби в зоні ООС за 2 доби другої лінії жовтня 2019 року (арк. спр. 39).

Суд ухвалою від 13 вересня 2021 року зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 у строк до 06 жовтня 2021 року серед іншого надати суду рапорт (заяву) ОСОБА_1 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік; наказ (витяг з наказу) командира Військової частини НОМЕР_1 про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік (у разі наявності).

Листом від 29 вересня 2021 року № 537/2909/юр відповідач зазначив, що надати рапорт ОСОБА_1 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік неможливо, оскільки під час виконання Військовою частиною НОМЕР_1 бойових завдань із забезпечення національної безпеки і оборони відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення Військовою частиною НОМЕР_1 було втрачено рапорти про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018-2019 роки. Також суду повідомлено, що в стройовій частині Військової частини НОМЕР_1 відсутній наказ про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги про вирішення соціально-матеріальних питань за 2019 рік (арк. спр. 49).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, зауважив, що служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон № 2011-ХІІ) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ).

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Постанови № 704 визначено виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 квітня 2018 року за № 745/32197 (далі Порядок № 260 у редакції, яка діяла на час звільнення позивача з військової служби), визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Пунктом 2 розділу І Загальні положення Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.

Згідно з абзацами першим, десятим пункту 4 розділу І Загальні положення Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби.

Пунктом 1 розділу XXIV Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань Порядку № 260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 7 розділу XXIV Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань Порядку № 260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, усунені або відсторонені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання повноважень на посаді, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) з урахуванням зміни вислуги років і норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми займаними посадами (абзац четвертий пункту 7 розділу XXIV Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань Порядку № 260).

Відповідно до пункту 9 розділу XXIV Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань Порядку № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Абзацом другим пункту 7 наказу Міністра оборони України від 25 січня 2019 року № 30 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» наказано матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород) (арк. спр. 57-63).

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Судом встановлено, що позивач у зв`язку з народженням дитини у визначеному законом порядку звернувся з рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та рішенням комісії щодо розгляду звернень військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 та командирів Військових частин НОМЕР_6 та НОМЕР_7 на отримання допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, викладеним в протоколі від 20 жовтня 2019 року № 2/15158, який затверджено командиром Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 30 жовтня 2019 року, вирішено питання щодо першочергової виплати такої допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з народженням дитини.

Отже, посилання відповідача на відсутність рапорту позивача на виплату спірної допомоги судом відхиляються як безпідставні. Втрата відповідачем рапортів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018-2019 роки також не є підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, Онер`їлдіз проти Туреччини [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Салах Шейх проти Нідерландів, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Рішенням Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003р визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 жовтня 2019 року.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, у зв`язку з чим позов належить задовольнити повністю, лише зі словесним корегуванням обраного позивачем способу судового захисту.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ Про судовий збір від сплати судового збору звільнений.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_9 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 жовтня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.І. Чернявська