Справа № 300/1904/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1904/21 пров. № А/857/15431/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В.,

Шевчук С.М.,

секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Музичина Ігоря Ярославовича на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Матуляк Я.П.), ухвалене в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м.Івано-Франківськ 23 червня 2021 року у справі №300/1904/21 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

27.04.2021 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, просив визнати незаконним та скасувати Наказ Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 13.01.2021 №9-49/15-21-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області повторно розглянути клопотання від 16.11.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,000 га, яка розташована за межами населеного пункту в с.Слобода-Рівнянська, урочище «Сигли», Калуського району.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що графічні матеріали, які додаються до клопотання повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки. Суд першої інстанції вказав, що з доданих позивачем графічних матеріалів неможливо встановити конкретне місце розташування земельної ділянки, яку позивач хоче отримати у власність, оскільки бажане місце розташування земельної ділянки площею 2,0000 га не позначено в межах території, що виділена єдиним масивом. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем при зверненні до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області з відповідним клопотанням не надано повного пакету документів, необхідних для вирішення питання щодо надання дозволу на розробку технічної документації, а саме: не вказано бажаного місяця розташування земельної ділянки, як того вимагає земельне законодавство.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуваний наказ є не мотивованим, оскільки не містить посилання на конкретні обставини, які дають підстави для відмови в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою. Скаржник вказує, що суд першої інстанції не обґрунтував у чому полягає неможливість встановлення бажаного місця розташування земельної ділянки, згідно з поданими геодезичними матеріалами та чому подане викопіювання не може вважатися геодезичними матеріалами в розумінні частини 6 статті 118 Земельного кодексу України. Скаржник вважає, що суд першої інстанції не навів жодної підстави, передбаченої частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України. Вказує, що відповідач прийняв подані документи до розгляду без будь-яких зауважень, а без наявності повного пакету документів це було б неможливим.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, навівши мотиви з яких апеляційну скаргу вважає необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції прийнятим на підставі всебічно досліджених обставин справи.

Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого, з огляду на необхідність дотримання строків розгляду справи та можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами, судом апеляційної інстанції відмовлено.

Відповідно до положень статті 229 та статті 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 16.11.2020 ОСОБА_2 звернувся у Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0000 га, яка розташована за межами населеного пункту - урочище Сигли, с. Слобода-Рівнянська, для ведення особистого селянського господарства (а.с.10).

До заяви долучені: копію паспорта громадянина України, копію ідентифікаційного коду, копію рішення Рівнянської сільської ради №136/23-07 від 21.09.2020 та графічний матеріал.

Наказом Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області №9-49/15-21-СГ від 13.01.2021 ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність для ведення особистого селянського господарства (01.03), із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населених пунктів Рівнянської сільської ради Калуського району, у зв`язку з невідповідністю частині 6 статті 118 Земельного кодексу України, а саме: на графічних матеріалах, долучених до клопотання, неможливо встановити бажане місце розташування земельної ділянки (а.с.15).

Вважаючи вказаний наказ незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 4 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного наказу, (далі - ЗК України) завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з пунктом «в» частини 3 статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина 4 статті 116 ЗК України).

Пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в розмірі не більше 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 6 статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідно до частини 7 статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що такими встановленні підстави, порядок та строки передачі земельної ділянки у власність громадян. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність. За результатами розгляду поданих заяв визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень - надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову. При цьому, встановлено виключні підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказаний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність розширеному тлумаченню не підлягає.

Водночас, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26 лютого 2019 року (справа №802/721/18-а), від 05 березня 2019 року (справа №2040/6320/18), від 29 квітня 2020 року (справа №812/1552/17).

Надання / відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.

В межах спору, що виник між сторонами у цій справі, оцінка судом надається підставам відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою.

Відповідно до оскаржуваного Наказу від 13.01.2021 №9-49/15-21-СГ, як підставу відмови зазначено невідповідність поданої позивачем документації частині 6 статті 118 Земельного кодексу України, а саме: на графічних матеріалах, долучених до клопотання, неможливо встановити бажане місце розташування земельної ділянки.

Так, відповідно до пункту 1.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Держземагентства України від 18.05.2010 № 376, межа земельної ділянки це сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки.

Бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами зазначається заявником на фрагментах планово-картографічних матеріалів, які надають можливість правильно визначити місце розташування земельної ділянки, на яку претендує особа, яка звернулась з клопотанням з метою безоплатного отримання земельної ділянки у власність.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що чинне законодавство не містить чітких критеріїв, як саме має бути зображено бажане місце розташування земельної ділянки у графічних матеріалах, що додаються до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

До заяви від 16.11.2020 позивачем долучено матеріали геодезичних вишукувань із схемою розташування земельної ділянки, які за є частиною документації із землеустрою, та на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Надані позивачем графічні матеріали містять інформацію, яка дає можливість ідентифікувати бажану земельну ділянку на місцевості, та містить прив`язку земельної ділянки до відповідного населеного пункту. При цьому, стаття 118 ЗК України не ототожнює поняття чітке місце розташування земельної ділянки із бажаним місцем розташування земельної ділянки.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23.01.2020 у справі № 0840/2979/18, від 20.05.2021 у справі № 804/2631/17.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази невідповідності земельної ділянки, вказаної позивачем, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, зазначена відповідачем підстава відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не відноситься ні до однієї з підстав, визначених частиною 7 статті 118 ЗК України.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в оскаржуваному наказі відсутні передбачені статтею 118 ЗК України підстави, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 13.01.2021 №9-49/15-21-СГта зобов`язання Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області повторно розглянути клопотання позивача від 16.11.2020.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції при винесенні рішення неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Музичина Ігоря Ярославовича задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 червня 2021 року у справі №300/1904/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 13.01.2021 за №9-49/15-21-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 16.11.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (місце знаходження: вул.Сахарова, 34, м.Івано-Франківськ, 76014, ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви відповідно до квитанції №0.0..1 від 22.04.2021, а також 1362 грн. (тисячу триста шістдесят дві гривні) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №0.0..1 від 26.08.2021.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 29.10.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України