Справа № 264/4113/21
Суддя: Кузнецов Д. В.
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 264/4113/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2021 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого: судді Кузнецова Д.В., за участю секретаря судового засідання Прилепо Ю.О., позивача ОСОБА_1 , адвоката Башкірової Ю.Г., представника відповідача Дідура І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Донецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся із адміністративним позовом до відповідача про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАН №4349090 від 14 червня 2021 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у розмірі 340 гривень.

Адміністративний позов обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки відсутні законні підстави для накладення адміністративного стягнення, порушень правил дорожнього руху з боку позивача допущено не було, зокрема, коли транспортний засіб позивача вже перебував на пішохідному переході, на нього раптово вийшов пішохід, який не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників. Стверджує, що позивач фізично не міг побачити пішохода. З боку пішохода допущено порушення пункту 4.14. ПДР. Працівники поліції не надали для огляду пояснення пішохода та всі матеріали справи. Крім цього на ділянці дороги, де рухався позивач, дорожні знаки 5.32.2, 5.35.1 повинні використовуватись разом з дорожньою розміткою 1.14.1 у відповідності до вимог ДСТУ 4100-2002, якої на дорозі нанесено не було. Під час зупинки позивач заявив клопотання про залучення адвоката на безоплатній основі, оскільки є учасником бойових дій, однак працівник поліції відклав розгляд справи на інший день та під час наступного розгляду не залучив адвоката. В Управлінні патрульної поліції розгляд справи проводив інший працівник поліції, ніж той, який розпочинав розгляд справи в момент зупинки. Позивач просив працівника поліції ознайомити його із всіма матеріалами справи, однак поліцейський повідомив, що окрім відео файлу, який зберігається на мобільному телефоні, інших матеріалів не має. Під час розгляду справи позивач заявив клопотання про витребування відомостей щодо інтенсивності руху та відеодиск із файлом із власного телефону, який використовувався в якості реєстратора. Розгляд справи проводився працівником поліції необ`єктивно та невсесторонньо, без належного розгляду заявлених позивачем клопотань.

Також вказував, що наявне у позивача відео підтверджує, що він не міг бачити пішохода та не створював небезпеки ні собі ні оточуючим. Крім того, особу позивача не було встановлено та вказано адресу проживання, за якою позивач не проживає останні 7 років. Постанова складена не бланку, затвердженого Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції. В уточненому позові також просив стягнути судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору та витрат на правову допомогу адвоката.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а також додав, що представлені відповідачем фотознімки мають ознаки монтажу та режисування, а відеозаписи всупереч статті 99 КАС України не засвідченні електронним цифровим підписом та створенні пізніше ніж відбулись події, викладені в постанові. В оскаржуваній постанові не вказано технічний засіб, за допомогою якого проводилась відео фіксація адміністративного правопорушення.

Представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача заперечував проти позову та надав письмовий відзив на позов, в якому вказав про законність дій працівників поліції під час зупинки та складання постанови та відсутність порушення процесуальних прав позивача, а також навмисні дії позивача по ухиленню від адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.

Крім того, відповідачем були представлені відеозаписи з камер, розташованих у службовому автомобілі працівників поліції та на форменому одязі, на яких зафіксовано рух транспортного засобу позивача та розмова після зупинки, а також під час розгляду справи та складання постанови. На підставі цього просила відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з частиною 3 статті 41 Закону України «Про дорожній рух» порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що 14 червня 2021 року постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАН №4349090, винесеною поліцейським Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції України Боднар В.В., було притягнуто позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КпАП України, зокрема за те, що він 10 червня 2021 року о 15 годині 12 хвилин в місті Маріуполі по вулиці Бахчиванджи, керуючи транспортним засобом Volkswagen Passat, держ.номер НОМЕР_1 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкість та не зупинився, чим створив перешкоду для пішохода, чим порушив пункт 18.1. Правил дорожнього руху. Водій транспортного засобу не пропустив пішохода, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід.

За вказане правопорушення на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про дорожній рух» контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Судом були вивчені та переглянути надані відповідачем відеозаписи з відеокамери, закріпленої в службовому автомобілі поліцейських, а також відеокамери, закріпленої на форменому одязі працівника поліції, з яких вбачається як транспортний засіб позивача рухається по проїжджій частині вулиці Бахчиванджі в місті Маріуполі та переїжджає перед пішохідним переходом, позначеним з обох боків дорожніми знаками, подвійний асфальтовий пристрій примусового зниження швидкості («лежачий поліцейський»), при переїзді якого, попереду позивача, з лівої від нього сторони, виходить пішохід, який переходить проїжджу частину вулиці Бахчиванджи з ліва на право та вимушений був зупинитися посередині дороги поруч із автомобілем позивача, оскільки позивач не пропустив пішохода, та на своєму автомобілі продовжив рух вперед, після чого водій був зупинений працівниками поліції, які рухалися позаду транспортного засобу позивача. Після зупинки позивача працівники поліції повідомили причину зупинки та суть виявленого порушення, представились, на вимогу позивача надали для огляду відеозапис з реєстратора службового автомобіля, після чого позивач спочатку не погоджувався із наявним на дорозі пішохідним переходом, потім, взагалі, заперечував факт керування транспортним засобом та попросив надати відеозаписи з боді-камер працівників поліції, а згодом заявив клопотання про необхідність звернення за правовою допомогою адвоката. У зв`язку із заявленим клопотанням працівником поліції було прийнято рішення про відкладення розгляду справи на інший день та письмово повідомлено позивача про іншу дату та час розгляду справи: 14 червня 2021 року на 08:00 годину.

У призначений 14.06.2021 року час працівник поліції ОСОБА_2 в будівлі Управління патрульної поліції в Донецькій області в присутності позивача та його адвоката Башкірової Ю.Г. розпочав розгляд справи, оголосивши про початок відповідної процедури та особу, яка розглядає справу, надав для огляду наявні у нього відео файли, прийняв від позивача письмові пояснення та клопотання про долучення відеодоказу та витребування інформації про інтенсивність руху автомобілів, а також усне клопотання про залучення адвоката з центра безоплатної правової допомоги та відмовив у їх задоволенні, а також виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, екземпляр якої вручив ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання правомірності оскарженої постанови та суті допущеного позивачем правопорушення, суд відзначає наступне.

Відповідно до пункту 18.1 ПДР України, водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Згідно із частиною першою статті 122 КУпАП, адміністративна відповідальність за вказаною частиною статті настає за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Відповідно до пункту 1.10 ПДР України, пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в інвалідних колясках без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу чи інвалідну коляску.

Пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Регульованим вважається пішохідний перехід, рух по якому регулюється світлофором чи регулювальником, нерегульованим - пішохідний перехід, на якому немає регулювальника, світлофори відсутні або вимкнені чи працюють у режимі миготіння жовтого сигналу.

Відповідно до пункту 4.7 ПДР України, пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.

Відповідно до пункту 4.14 ПДР України пішоходам забороняється, зокрема, виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід.

Пунктом 4.16 ПДР України надано право пішоходу на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху (частини перша, друга і третя статті 122). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

До того ж, протокол про адміністративне правопорушення не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено, зокрема, до компетенції Національної поліції частина друга статті 258 КУпАП.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами

Аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави дійти висновку, що вимога пункту 18.1 ПДР України передбачає, що на нерегульованих пішохідних переходах пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами з моменту, коли вони ступили на перехід. Для виконання вимоги цього пункту водій транспортного засобу обов`язково повинен своїм маневром показати пішоходам, що він дає дорогу, тобто знизити швидкість, якщо цього достатньо для того, щоб дати дорогу або зупинитися.

Забороняється здійснювати об`їзд пішохода, який перебуває на пішохідному переході незалежно від відстані між ним і транспортним засобом, а також збільшувати швидкість з метою «проскочити» перед пішоходом, який ступив на нерегульований пішохідний перехід.

Таким чином, водій повинен врахувати можливі маневри пішохода на пішохідному переході (пішохід може зупинитися, передбачаючи небезпеку, побігти або уповільнити хід) і спрогнозувати можливий розвиток ситуації: якщо ймовірно, що шляхи руху пішохода (незалежно від того, як він рухається) і транспортного засобу можуть перетнутися на переході, - уникнути такої ситуації, тобто дати дорогу пішоходу.

Отже, з наявного відеозапису видно, як перед нерегульованим пішохідним переходом, позивач не надав перевагу пішоходу (чоловіку), який почав рух через проїзну частину. У цей час по правій смузі, не зупиняючись, проїхав автомобіль позивача. При цьому огляд пішохідного переходу був задовільним, а швидкість виходу пішохода та швидкість транспортного засобу позивача була не значною, яка дозволяла в звичайному режимі, не застосовуючи екстрене гальмування, здійснити позивачу зупинку свого автомобіля та пропустити пішохода.

При цьому, пішохід, впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, почав перехід проїзної частини у спеціально відведеному для цього місці, де з обох боків на стовпах висіли знаки 5.38.1, 5.38.2 «Пішохідний перехід», а також на дорожній частині перебували подвійні асфальтові пристрої примусового зниження швидкості («лежачі поліцейські»), через які проїжджав позивач, зменшивши швидкість до мінімальних позначень. Відповідно, свідомо не зупинившись перед нерегульованим пішохідним переходом, в той час, як пішохід почав рух та перебував посеред проїжджої частини, позивач безумовно створив йому небезпеку та примусив його зупинитись, відповідно, порушив норму 18.1 ПДР України.

На підставі цього суд вважає безпідставними доводи позивача стосовно того, що пішохід вибіг раптово коли позивач вже перебував на пішохідному переході та позивач не міг його побачити.

Долучене позивачем відео з реєстратора власного автомобіля не спростовує встановлених фактів та відео файлів з реєстратора службового автомобіля працівників поліції, оскільки представлене позивачем відео містить лише певну частину дороги та обмежений кут огляду (вузький обмежений відрізок передньої частини), а тому не відображає весь простір та ключовий момент руху пішохода на пішохідному переході з лівого боку автомобіля позивача.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, підтверджується матеріалами справи, а працівник поліції при складанні постанови про адміністративне правопорушення відносно позивача діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим оскаржувана постанова є законною та не підлягає скасуванню.

До подібного висновку також дійшов Верховний суд у своїй постанові по справі №751/4821/17 від 04.12.2019 року.

Стосовно доводів позивача про незабезпечення його правовою допомогою, то з боку працівника поліції були вжиті всі можливі та передбачені законом заходи для реалізації водієм свого права на захист, в тому числі за зверненням до Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Так, в день зупинки працівник поліції задовольнив клопотання позивача про надання йому можливості звернутися за правовою допомогою та відклав розгляд справи на інший день, на який позивач прибув із власним приватним адвокатом Башкіровою Ю.Г., яка були присутня при розгляді справи та мала можливість бути вислуханою. Отже з боку працівника поліції були вжиті можливі заходи для реалізації водієм права на захист, чим він і скористався, звернувшись саме до приватного адвоката. Стосовно заявленого позивачем обов`язку працівника поліції залучити позивачу адвоката із центру безоплатної правової допомоги, то статтею 271 КУпАП передбачено, що у розгляді справи про адміністративне правопорушення можуть брати участь адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; за дорученням особи, яка його запросила, від її імені подавати скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу, а також мають інші права, передбачені законами України. Статтею 268 КУпАП особі надано право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права. Наведенні норми законодавства дають особі можливість реалізувати вказані процесуальні права на місці зупинки шляхом самостійного залучення вказаних осіб під час розгляду справи. При цьому діючим законодавством при розгляді справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не передбачено обов`язок особи, яка розглядає справу, залучати захисника або адвоката за власним розпорядженням у справах, де не передбачено тимчасового затримання або адміністративного арешту, що слідує зі положень Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

Дійсно відповідно до пункту 9 частини 1 статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» позивачу, як учаснику бойових дій, на якого поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", гарантовано право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та на всі види правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.

Водночас порядок подання звернень про надання безоплатної вторинної правової допомоги встановлений статтею 18 Закону та передбачає самостійне звернення особою, яка досягла повноліття, до Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги або до територіального органу юстиції за місцем фактичного проживання таких осіб незалежно від реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Тобто позивач відповідно до вказаних положень законодавства повинен був самостійно звернутися до Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, та мав об`єктивну можливість та час реалізувати своє право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги, проте не скористався ним та звернувся саме до приватного адвоката, який був присутній під час розгляду справи та винесення постанови. Тому з боку працівника поліції цілком законно було відмовлено у клопотанні позивача про забезпечення його адвокатом з центру безоплатної вторинної правової допомоги.

Отже будь-яких порушень процесуальних прав, про які в позові вказує ОСОБА_1 , судом не встановлено.

Також суд відхиляє думку позивача про недостовірність або підробку наданих відповідачем відеозаписів та відсутність даних про технічні пристрої в оскаржуваній постанові. Згідно з дослідженими в судовому засіданні відеозаписами з реєстратора службового автомобіля та нагрудних камер працівників поліції видно, що всі безпосередні події спілкування з водієм та рух автомобіля були зафіксовані та чітко відображені на наявних відеозаписах, проведених на реєстратор в службовому автомобілі та нагрудні камери працівників поліції, а в пункті 7 постанови містяться відомості про технічні пристрої, на які проводилась зйомка: в/р (відео реєстратор) DMT-1 та номер нагрудної камери АН-01082, частина якого також відображена на самому відео файлі, що свідчить про дотримання відповідачем вимог частини 2 статті 283 КУпАП. Також постанова містить відомості про місце реєстрації позивача на тимчасово окупованій території Донецької області.

Суд не погоджується із доводами позивача про те, що розгляд справи розпочав один поліцейський, а інший працівник поліції закінчував розгляд справи, адже з матеріалів справи та долученого відеозапису видно, що працівник поліції ОСОБА_2 був під час зупинки транспортного засобу позивача на місці, здійснював спілкування із позивачем та відкладав розгляд справи. В подальшому цей же працівник поліції, ОСОБА_2 , в інший день - 14.06.2021 року здійснював розгляд справи в управлінні патрульної поліції та виносив оскаржувану постанову. Факт оформлення письмового повідомлення про запрошення до підрозділу патрульної поліції іншим працівником (напарником) під час зупинки транспортного засобу не свідчить про початок розгляду справи іншим працівником поліції. В будь-якому випадку працівник поліції ОСОБА_3 14.06.2021 року розпочав розгляд справи з початку.

Стосовно тверджень позивача про недотримання відповідачем процедури розгляду справи, необґрунтоване залишення клопотань без задоволення та невідповідності оскаржуваної постанови, затвердженої законодавством формі, суд відзначає наступне.

Судом встановлено, що поліцейський в своїй діяльності керується «Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (надалі - Інструкція), затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року N 1395, яка є більш спеціальним нормативним актом в порівнянні з Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1376, на яку в своєму позові посилається позивач.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ Інструкції передбачено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, а також викласти мотиви своєї відмови від його підписання, які долучаються до протоколу.

Згідно з пунктом 9, 10 зазначеної Інструкції розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

Згідно з пунктом 5. Розділу ІІІ Інструкції поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання:

1) чи належить до її компетенції розгляд цієї справи;

2) чи правильно складено протокол (якщо складання протоколу передбачено КУпАП) та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення;

3) чи повідомлено належним чином осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду (якщо справа не розглядається на місці);

4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали, які потрібні для вирішення справи;

5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з пунктом 1, 2 Розділу ІV Інструкції розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення повинен відповідати статті 283 КУпАП.

Згідно з пунктом 5 Розділу ІV Інструкції Постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Аналіз вказаних положень Інструкції свідчить про дотримання працівником поліції встановленої законом процедури та порядку розгляду справи, в ході якого працівник поліції ознайомив учасників із наявними у нього матеріалами відезоймки, розглянув письмові клопотання позивача, вислухав усні доводи та заперечення, відхиливши їх, та, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, виніс постанову про накладення адміністративного стягнення. Незгода позивача із винесеною постановою не свідчить про її необґрунтованість або упередженість працівника поліції. Також зміст постанови відповідає вимогам пункту 5 Розділу ІV Інструкції та додатку №5, та містить в собі всі обов`язкові реквізити та розділи, в тому числі інформацію про місце реєстрації позивача.

Крім цього не знайшли свого підтвердження заявлені позивачем факти порушення вимог «ДСТУ 4100-2002» при встановленні дорожніх знаків та дорожньої розмітки на спірній ділянці дороги, що могло б вплинути на законність прийнятої постанови.

Так, судом встановлено, що «ДСТУ 4100-2002» «ЗНАКИ ДОРОЖНІ. Загальні технічні умови. Правила застосування», на які в своєму позові посилається ОСОБА_1 , є нечинними та скасований з 01.07.2015 року, згідно з наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 29.12.2014 року № 1484.

На їх зміну цим же наказом № 1484 від 29.12.2014 року з 01.07.2015 року був введений ДСТУ 4100:2014 «БЕЗПЕКА ДОРОЖНЬОГО РУХУ ЗНАКИ ДОРОЖНІ Загальні технічні умови Правила застосування».

В пункті 10.7.33 ДСТУ 4100:2014 передбачено, що знаки 5.35.1 і 5.35.2 «Пішохідний перехід» потрібно застосовувати для позначення місць, призначених для організованого переходу пішоходів через проїзну частину, якщо інтенсивність руху автотранспорту перевищує 300 авт/год в обох напрямках та більше ніж 100 пішоходів перетинають проїзну частину хоча б в одну годину будь-якого дня тижня. Знак 5.35.1 потрібно встановлювати праворуч від дороги, знак 5.35.2 ліворуч. На дорогах з розділювальною смугою, де кожна з проїзних частин має дві і більше смуг руху, знак 5.35.2 потрібно встановлювати ліворуч від кожної з проїзних частин на розділювальній смузі. У разі відсутності на переході розмітки 1.14.11.14.3 знаки 5.35.1 і 5.35.2 повинні бути встановлені так, щоб знак 5.35.1 містився відносно транспортних засобів, що наближаються до переходу, на ближній межі переходу, а знак 5.35.2 на дальній. Ширину нерозміченого пішохідного переходу між поперечними перетинами дороги, де встановлені знаки 5.35.1 і 5.35.2, потрібно визначати залежно від інтенсивності пішохідного потоку з розрахунку 1 м на 500 піш/год, але вона повинна становити не менше ніж 4 м. Знак 5.35.2 допускають розташовувати на зворотному боці знака НОМЕР_2 , призначеного для водіїв зустрічного напрямку.

З аналізу вказаних положень ДСТУ вбачається, що він не містить імперативних вимог щодо обов`язкового встановлення дорожніх знаків 5.35.1 і 5.35.2 із одночасним нанесенням дорожньої розмітки 1.14.11.14.3. Тобто допускається встановлення дорожніх знаків 5.35.1 і 5.35.2 з обох сторін дорожньої частини без проведення дорожньої розмітки. Наявні матеріали справи та відеозапису підтверджують правильність встановлення дорожніх знаків з обох боків проїжджої частини, та не дають законних підстав для звільнення позивача від виконання вимог пункту 18.1 ПДР.

Також, судом відхиляються вимоги позивача про визнання недопустимими, відповідно до статті 99 КАС України, відеодоказів порушення, представлених Управлінням патрульної поліції в Донецькій області, оскільки на наявному в матеріалах справи диску з відеозаписом подій, відсутні електронно-цифровий підпис. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

З положень статті 99 КАС України слідує, що оригінал електронного доказу не потребує засвідчення електронним цифровим підписом.

Відповідачем був наданий оптичний диск із відеозаписами, які первинно були записані на відео реєстратор службового автомобіля працівників поліції та їх нагрудних камер, та в подальшому перенесені на представлений оптичний диск. При вирішенні питання автентичності чи копії електронного доказу, суд виходить із статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

У випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом (ч. 5 ст. 7 Закону № 851).

Слід зазначити, що матеріальний носій це лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Долучений відповідачем до відзиву оптичний диск з відеозаписом обставин події був виготовлений у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у адміністративному судочинстві та є самостійним джерелом доказу похідним від інформації, що зберігається на відео реєстраторі та боді-камери в електронному вигляді у виді файлів.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року (справа № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20), ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. У випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Таким чином, суд доходить висновку, що записаний на оптичний диск носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису з реєстратора службового автомобіля та нагрудної камери працівника поліції є оригіналом (відображенням) електронного документу та, відповідно, не потребує додаткового проставляння електронного-цифрового підпису.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин судом не встановлено будь-яких порушень з боку відповідача, а дії працівника поліції при розгляді справи про адміністративне правопорушення та складані постанови щодо ОСОБА_1 відповідають діючому законодавству, та у зв`язку із цим підстав для скасування прийнятої постанови не має.

Керуючись статтями 2,9,242-246,286 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Донецькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 09 листопада 2021 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов