Справа № 360/1400/21
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року справа №360/1400/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохін А.А., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі № 360/1400/21 (суддя І інстанції Пляшкова К.О., повне судове рішення складено 16 червня 2021 року у м.Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про стягнення вихідної допомоги при звільненні, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправними дій щодо відмови у виплаті позивачу грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних роки служби відповідно до пункту 2 статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; стягнення грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних роки служби відповідно до пункту 2 статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у сумі 88935,00 грн. без врахування законодавчо встановлених податків та зборів.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року позовні вимоги задоволенні частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Луганській області щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року, виходячи з місячного грошового забезпечення станом на день звільнення 05 серпня 2020 року. Зобов`язано Головне управління ДФС у Луганській області нарахувати позивачеві одноразову грошову допомогу відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби з 24 лютого 2009 року по 05 вересня 2016 року, виходячи з місячного грошового забезпечення станом на день звільнення 05 серпня 2020 року, та виплатити її з урахуванням раніше виплаченої за цей період одноразової грошової допомоги. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби була виплачена позивачу за наказом ГУ ДФС у Луганській області від 06 вересня 2016 року № 242-о, тому підстави для її повторної виплати у відповідача відсутні.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2021р. позивачеві було запропоновано надати пояснення щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що наказом ДФС України від 05.05.2020р. №1105-о позивач 05 серпня 2020р. був звільнений з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «ж» Положення ( за власним бажанням).

Згідно наказу ГУ ДФС у Луганській області від 05 серпня 2020 року №83-о «Про оголошення наказу» вислуга років позивача у календарному обчисленні станом на 05 серпня 2020 року складала 26 років 00 місяців 01 день.

Пунктом 3.1 цього наказу прийнято рішення виплатити позивачеві відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» грошову допомогу у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 04 повних календарних років служби.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних роки з врахуванням додаткових витрат за податками та зборами, оскільки на момент звільнення мав право на повну компенсацію з утримання податку з доходів фізичних осіб.

На звернення позивача ( вхід.№П/434 від 09.10.2020р.) відповідач листом від 29 жовтня 2020 року № П-339/14/12-97-05 повідомив про відсутність підстав для виплати, оскільки відповідно до наказу ГУ ДФС у Луганській області від 05 серпня 2020 року № 83-о «Про оголошення наказу» вислуга років станом на 05 серпня 2020 року складає у календарному обчисленні 26 років 00 місяців 01 день, на підставі цього наказу відповідно до пункту 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ позивачу виплачено грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 04 повних календарних років служби; за наказом ГУ ДФС у Луганській області від 06 вересня 2016 року № 242-о вислуга років у календарному обчисленні станом на 05 вересня 2016 року складала 22 роки 01 місяць 03 дні, відповідно до цього наказу згідно з пунктом 2 статті 9 Закону № 2262-ХІІ позивачу виплачено грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 07 повних календарних років служби; всього виплачено грошову допомогу у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 11 повних календарних років служби у податковій міліції, а саме з 24 лютого 2009 року по 05 серпня 2020 року, що складає 11 років 05 місяців 11 днів календарних років служби. Також повідомлено, що ГУ ДФС у Луганській області листами від 06 вересня 2016 року № 993/12-32-04-01-09 та від 07 серпня 2020 року № 1419/9/12-97-05 зверталося до ГУНП в Луганській області про підтвердження виплати позивачеві грошової допомоги при звільненні з Артемівського районного відділу ЛМУ УМВС України в Луганській області за період роботи з 30 липня 1994 року по 20 лютого 2009 року та отримало відповідь, що підтвердити або спростувати виплату вихідної допомоги при звільненні з УМВС України в Луганській області у 2009 році не можливо, оскільки всі первинні бухгалтерські документи залишилися на тимчасово непідконтрольній Україні території (а.с. 14-15).

Наведені обставини сторонами не оспорюються. Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату вихідної допомоги при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/4840/20, вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин (п.39).

Верховним Судом також неодноразово в своїх рішеннях зазначалось, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення (наприклад, постанови від 27 серпня 2020 року в справі №804/871/16, від 13 лютого 2020 року в справі №809/698/16).

Отже, виплата такої допомоги не пов`язано з виконанням працівником роботи, тому вона (допомога) не є частиною заробітної плати.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

Отже, КАС України, як спеціальним нормативно-правовим актом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом ДФС України від 05.05.2020р. №1105-о позивача звільнено 05 серпня 2020р..

Як зазначалось вище, виплата належних сум при звільненні повинна відбутись в день звільнення. Відтак, про порушення своїх прав у вигляді невиплаченої вихідної допомоги позивач повинен був дізнатись в день звільнення.

Отже, перебіг строку звернення до суду почався з 05 серпня 2020р..

Колегія суддів також зазначає, що п.3.1 наказу ГУ ДФС у Луганській області від 05 серпня 2020 року № 83-о «Про оголошення наказу» визначено про виплату позивачеві відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» грошову допомогу у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення саме за 04 повних календарних років служби.

З наведеним наказом позивач був ознайомлений 05 серпня 2020 року, що підтверджується відповідним підписом.

Згідно із поштовим штампом на конверті, позивач звернувся з позовною заявою 10 березня 2021 року (а.с. 32), тобто більш ніж один місяць після початку перебігу строку звернення до суду.

Колегія суддів зазначає, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Колегія суддів вважає, що об`єктивних непереборних підстав для пропуску строку звернення до суду з цим позовом (тобто, поважних причин пропуску строку) позивачем не наведено.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява №28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цими позовними вимогами та належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів вказує на відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Положеннями пункту 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Як було вказано вище, частиною третьою статті 123 КАС України встановлено обов`язок суду застосувати процесуальні наслідки пропуску строку на звернення до суду у разі визнання причин такого пропуску неповажними, у вигляді залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись статтями 238, 240, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі № 360/1400/21 задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року у справі № 360/1400/21 скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про стягнення вихідної допомоги при звільненні залишити без розгляду.

Повне судове рішення 09 листопада 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного

судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

І.В. Геращенко