Справа № 420/7283/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2021-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7283/21
Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року у справі за позовом громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, громадянин Республіки Судан ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДМС України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №367909 від 15.03.2021 року;

- зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області поновити посвідку на постійне місце проживання громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказав, що рішення ГУ ДМС України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки ним у 2017 році були надані всі необхідні документи, які в свою чергу пройшли необхідну перевірку правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, а в матеріалах справи відсутні докази надання ним будь-яких свідомо неправдивих відомостей.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року адміністративний позов громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДМС України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №367909 від 15.03.2021 року та зобов`язання Головного управління ДМС України в Одеській області поновити посвідку на постійне місце проживання громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 - задоволений.

Визнане протиправним та скасоване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №367909 від 15.03.2021 року.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку на постійне місце проживання громадянина Республіки Судан ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що з 24.05.2017 року та відповідно під час звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію позивач знаходиться на території України без законних на те підстав.

Також апелянт вказав, що вирішення питання щодо поновлення посвідки на постійне проживання в Україні відноситься до дискреційних повноважень відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, послався на правомірність оскаржуваного рішення та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились, у зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, справа розглянута апеляційним судом у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що громадянин Республіки Судан ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_2 26 липня 2014 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 26.07.2014 року (а.с. 12).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року у справі №815/1203/16, яка залишена без змін ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року та Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.02.2016 р. №40-16, та зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено повністю.

Позивачу 18.10.2017 року було вручене попередження №5/1-2215 від 18.10.2017 року про неприпустимість незаконного перебування на території України, в якому зазначено про те, що з 24.05.2017 року ОСОБА_1 перебуває на території України у категорії нелегального мігранта.

24 листопада 2017 року громадянин Республіки Судан ОСОБА_1 подав до ГУ ДМС України в Одеській області заяву про надання дозволу на імміграцію у зв`язку з тим, що позивач перебував у шлюбі з громадянкою України понад 2 роки.

Відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області Ельсаєд ОСОБА_3 надано дозвіл на імміграцію в України від 05.12.2017 року №367909 на підставі п.1 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію».

Вказаний дозвіл позивачу видано відповідно до висновку заступника начальника відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Одеській області у зв`язку з тим, що громадянин Республіки Судан ОСОБА_1 понад два роки перебуває у шлюбі з громадянкою України.

18.01.2018 року позивачу видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

На підставі висновку ГУ ДМСУ в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Судан ОСОБА_1 від 15.03.2021 року, прийнято рішення від 15.03.2021 року №367909, яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 05.12.2017 року на підставі п. 1 та 5 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Також скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 видана 18.01.2018 року.

Як вбачається з вказаного висновку, перевіркою матеріалів справи було виявлено, що відповідно попередження про неприпустимість незаконного перебування на території України від 18.10.2017 № 5/1-2215 громадянин Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 24.12.2013 перебував на обліку управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції. Рішенням ДМС від 17.02.2016 № 40-16 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Зазначене рішення було оскаржено у судових інстанціях, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.04.2016 у задоволенні адміністративного суду було відмовлено повністю, зазначене рішення було підтримано ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду 15.06.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду від 24.05.2017. Із вказаного періоду громадянин Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є нелегальним мігрантом.

У висновку зазначено, що 18.10.2017 громадянина Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності, яка передбачена частиною 1 статті 203 КУпАП.

Таким чином, у висновку встановлено, що при зверненні із заявою про надання дозволу на імміграцію громадянин Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на території України з порушенням законодавства України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що навіть враховуючи те, що позивач протягом декількох місяців до звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію нелегально перебував на території України, оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та його дружини скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу їх життя.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі по тесту - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Так, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 року.

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів:

1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;

2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;

3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;

4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;

5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;

6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;

7) пункт 7 частини другої статті 4 виключено

8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;

9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.

Порядок відмови у наданні дозволу на імміграцію регулюється статтею 10 вказаного Закону, відповідно до приписів якої, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту - Порядок №1983).

У відповідності до п.п. 2 п. 2 цього Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме, зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: - формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; - надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Тобто, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Правовими положеннями ст. 12 Закону України «Про імміграцію» регламентовано, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч. 1 ст.13 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Як правильно встановив суд першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, Головне управлінням Державної міграційної служби України, надаючи дозвіл на імміграцію в Україну від 05.12.2017 року №367909, встановило, що позивач має право на імміграцію та отримання посвідки на постійне проживання, у зв`язку з документальним підтвердженням підстав, передбачених Законом України «Про імміграцію», а саме п.1 ч.3 ст.4 вказаного Закону, як одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України.

При цьому, станом на дату надання позивачу дозволу на імміграцію в України апелянту були відомі факти та обставини, про які зазначено у висновку щодо скасування позивачу дозволу на імміграцію.

За період з 2017 року до прийняття оскаржуваного рішення, не виникло нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію від 05.12.2017 року №367909.

Спірне рішення ГУ ДМС України в Одеській області прийнято, в тому числі, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», однак, а ні у оскаржуваному рішенні, а ні у висновку, на підставі якого прийняте оскаржуване рішення, не зазначена інформація про те, що дозвіл позивача на імміграцію наданий на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Також спірне рішення ГУ ДМС України в Одеській області прийнято на підставі п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», яке у висновку мотивоване тим, що позивач з 04.05.2017 року був нелегальним мігрантом та його притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі частини 1 статті 203 КУпАП.

В той же час, в матеріалах особової справи позивача відсутні докази притягнення його до адміністративної відповідальності на підставі частини 1 статті 203 КУпАП.

Апеляційний суд зауважує, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надав всі документи, передбачені законом, не приховував дані щодо сімейного стану, та просив надати дозвіл на імміграцію на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки більше двох років перебував у шлюбі з громадянкою України.

Доказів розірвання шлюбу позивача до суду не надано.

Апеляційний суд наголошує, що апелянт не надав належних та допустимих доказів, на підставі яких ним прийнято оскаржуване рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачці, а ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, а ні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, є протиправними та, як правильно встановив суд першої інстанції, підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу вказаних норм ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно зі ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм Кодексу.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними) (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 21.05.2013 у справі №21-87а13).

Дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом (правова позиція Верховного Суду у постанові від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17).

Апеляційний суд зазначає, що не вбачає у вимогах позивача щодо поновлення йому посвідки на постійне проживання дискреційних повноважень відповідача, а Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області у відзиві таке не доведено.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з метою належного способу захисту порушеного права позивача існує необхідність зобов`язати відповідача поновити позивачу посвідку на постійне місце проживання.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 299, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року у справі №420/7283/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 10.11.2021 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.