Справа № 420/2334/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/2334/20

Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря - Голобородько Д.В., представника позивача (апелянта) - Смірнова В.С. та представника відповідача - Філіппенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 21.07.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

17.03.2020р. громадянин Гвінеї ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДМС України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 14.02.2020р. №21-20, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення ДМС України від 14.02.2020р. за №21-20 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності - Гвінеї, зважаючи на наявний ризик його переслідування через релігійні переконання (зміна релігії з мусульманства на християнство).

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду 21 липня 2021 року (ухваленим в порядку письмового провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 10.09.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.07.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

16.09.2021р. матеріали справи, разом із апеляційною скаргою позивача, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.10.2021р.

13.10.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому представник відповідача заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні представник позивача (апелянта) підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні категорично не визнав апеляційну скаргу та мотивовано наполягав на залишенні її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Гвінеї (місце народження м.Конакрі), за національністю - гвінеєць, за віросповіданням - мусульманин, після закінчення університету змінив релігію на християнство (католицизм), рідна мова «сусу», «пел», володіє французькою мовою, неодружений.

04.07.2014р. ОСОБА_1 потрапив на територію України, м.Одеса, по студентській візі, авіаційним транспортом. Один рік знаходився на навчання на підготовчому факультеті.

08.12.2016р. позивач звернувся до територіального органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із зміною релігії.

20.12.2016р. з позивачем проведено співбесіду, під час якої ОСОБА_1 повідомив, що коли він закінчував університет у Гвінеї, він познайомився з ОСОБА_2 , який у Гвінеї був священиком - місіонером. Позивач йому сподобався і ОСОБА_3 почав розповідати йому про ОСОБА_4 , а в подальшому вони стали друзями. ОСОБА_1 повідомив, що у Гвінеї більшість людей мусульмани та дітей з семи років навчають ОСОБА_5 . Процесу освячення позивача у християнина не було. Проте, коди мусульманська спільнота дізналася про те, що позивач прийняв християнство, йому почали усно погрожувати, а дядько вигнав його з дому. Одного разу молоді мусульмани почали кидати каміння в двір, де жив позивач. ОСОБА_3 запропонував позивачу виїхати на навчання до України.

ОСОБА_1 зазначив про те, що звернувся за міжнародним захистом, оскільки живе на території України нелегально, проте, хоче жити «легально» та влаштуватися на роботу.

У випадку повернення на Батьківщину, позивач впевнений, що буде отримувати погрози.

26.02.2019р. з позивачем проведено додаткову співбесіду, під час якої, ОСОБА_1 повідомив, що він за запрошенням друга ОСОБА_6 (громадянина Гвінеї) переїхав жити до м.Одеси. Позивач вказав, що він після знайомства з ОСОБА_2 почав порівнювати Біблію та ОСОБА_5 , проте, обрав для себе Біблію.

Щодо причини виїзду з Гвінеї позивач зазначив, що він побачив, як в місіонера, який показував фільм про ОСОБА_4 , почали кидати каміння та подумав, що йому може, також, загрожувати небезпека. Друзі позивача почали йому погрожувати висловами з Корану у смс-повідомленнях.

Також, ОСОБА_1 повідомив, що близько 20 (двадцяти) років вивчав Коран.

26.02.2019р., під час співбесіди позивач повідомив, що ОСОБА_3 його охрестив та дав хрестик, який позивач не носить та не буде носити, оскільки не вважає це обов`язковим.

Окрім Різдва, позивач не знає більше жодного християнського свята. До храму ніколи не ходив, молиться вдома зі своїми африканськими друзями.

24.01.2020р. Центральним міжрегіональним ДМС у м.Києві та Київській області було складено висновок про відмову громадянину ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із тим, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до умов, передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту».

14.02.2020р. ДМС України прийнято рішення №21-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Гвінея ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із правомірністю винесеного відповідачем рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із того, що оскаржуване рішення від 14.02.2020р. №21-20 було прийняте відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, а доводи позивача, якими він обґрунтовує своє звернення за захистом в Україні, є необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується із такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України і Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI, який закріплює порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення відповідного правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі ж обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, а також право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Для правильного вирішення даних правовідносин необхідно з`ясувати, чи були дії відповідача здійснені в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням установленої процедури, а також, чи було спірне рішення прийнято на законних підставах.

За змістом п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «біженцем» вважається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може або ж не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Як передбачено п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть чи не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

При цьому, у силу вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем у відповідності до Конвенції про статус біженців 1951р. та Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.ч.1,2 ст.5 Закону №3671-VI).

Статтею 6 Закону №3671-VI закріплено, що біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту, не може бути визнана особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону - відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.2 ст.13 цього ж Закону, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Виходячи зі змісту положень ст.10 Закону №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як уже встановлено колегією суддів, у висновку Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області від 24.01.2020р. та, відповідно, у рішенні ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.02.2020р. №21-20 зазначено про відсутність стосовно заявника умов, передбачених положеннями п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Так, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно із Конвенцією про статус біженців 1951р. та Протоколом 1967р. поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, зокрема: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

За змістом п.п.45,66 «Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців» (1992р.), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. за №8043/04, в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення стосовно відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998р.), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією стосовно відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом із тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення відповідного статусу. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби встановлено, що заявник не надав переконливих доказів його переслідування на Батьківщині за жодною із конвенційних ознак, а його повернення до країни громадянської належності (Гвінеї) є цілком можливим. Факти, повідомлені шукачем захисту стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пп.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Аналізуючи підстави, за яких ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у взаємозв`язку із матеріалами його особової справи №2016KYIV0117, колегією суддів встановлено, що позивач в країні походження змінив релігію з мусульманства на християнство, у зв`язку із чим виїхав з країни громадянської належності через усні погрози від друзів та дядька.

Між тим, як вбачається зі змісту протоколу співбесіди від 20.12.2016р. та протоколу додаткової співбесіди від 26.02.2019р., позивачем було повідомлено суперечливі дані стосовно історії його переслідування та, зокрема, «обряду хрещення». Так, на питання щодо прийняття християнства під час співбесіди у 2016р. позивач пояснив, що «процесу освячення» не було, однак у 2019р. заявник розповів про своє знайомство з общиною, стверджуючи, що це і був обряд хрещення.

При цьому, заявником не було надано і аргументованих пояснень на питання щодо дійсних причин зміни ним віросповідання та його релігійних поглядів в цілому.

Доводи заявника щодо причин зміни віросповідання фактично зведені до вивчення, а також порівняння ним сукупності текстів Біблії та Корану, разом із тим, позивач не зміг повідомити до якої саме течії християнства належить, яку церкву відвідує та не назвав жодного християнського свята, окрім Різдва Христового. Більше того, стверджуючи про неможливість та (або) небажання повертатися до країни походження, позивачем не наведено жодних доводів, які б підтвердили його дійсну участь у релігійному житті та його приналежність до нової релігії.

Таким чином, виходячи із наданих позивачем відповідей, його відношення до віросповідання та підстави зміни релігії носять радше «символічний характер» або ж «ситуативну потребу», аніж глибокі релігійні переконання.

Окрім того, позивачем не надано жодних пояснень (із урахуванням викладених критеріїв про причини), за яких він не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти саме його переслідування на Батьківщині та доводів стосовно відмови країни громадянської належності захищати його права від дискримінації та переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак та про неможливість позивача користуватися захистом країни свого походження.

Разом із тим, обґрунтовуючи причини звернення до органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач посилається на факт його переслідування з боку друзів у спосіб направлення смс-повідомлень з висловами з Корану, які останній розцінив як погрози та конфлікт через зміну релігії.

Проте, наведені вище побоювання позивача за своє життя здебільшого викликані «внутрішніми переконаннями» ніж конкретними прикладами із його повсякденного життя, що, як вірно було зазначено судом першої інстанції, не є достатнім доказом на підтвердження факту переслідувань за релігійною ознакою у випадку повернення на Батьківщину.

Варто звернути увагу на те, що позивач прибув на території України у 2014р. з метою навчання та лише у 2016р. шукач захисту звернувся до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У свою чергу, факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до міграційної служби із відповідною заявою обумовлено лише потребою у «легалізації» на території України.

Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.03.2018р. по справі №820/1502/17.

Також, не може бути залишеним поза увагою і той факт, що відповідно до інформації по країні громадянської належності, на яку посилається позивач у позові, та інформацією, яка досліджена відповідачем, можливо зробити висновок про те, що за час перебування ОСОБА_1 на території України соціально-політична ситуація в Гвінеї (у т.ч. і в релігійній сфері) не погіршилась, а навпаки стала поліпшуватися.

Судова колегія враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача та вважає, що дана інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача (термін звернення за захистом), які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув на територію України саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності.

У той же час, інформаційні матеріали, на які посилається апелянт, носять «загальний» характер і жодним не підтверджують існування можливості того, що саме позивачу може бути спричинено яку-небудь шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність належних умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, враховуючи відсутність прикладів і доказів, які б свідчили про загрозу життю та здоров`ю позивача в країні походження, безперешкодний виїзд з країни походження, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дійсною метою звернення ОСОБА_1 до міграційного органу є легалізація свого знаходження на території України, а не наявність у об`єктивних побоювань стати жертвою переслідувань на території країни походження.

Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останнього.

Враховуючи викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає дану апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 08.11.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко