Справа № 140/7483/21
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року ЛуцькСправа № 140/7483/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо несвоєчасної виплати при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку в розмірі 908758,52 грн (дев`ятсот вісім тисяч сімсот п`ятдесят вісім гривень п`ятдесят дві копійки) з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків та зборів за час затримки з 28 березня 2017 року по 26 червня 2021 рік виплати при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки позивачу як учаснику бойових дій, присуджені рішенням Восьмим апеляційним адміністративним судом 12 травня 2021 року по справі №140/15640/20.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі наказу начальника Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України по особовому складу від 27 березня 2017 року №4 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас, проте при звільненні та виключенні із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідачем протиправно не було проведено із позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 18 вересня 2015 року по 27 березня 2017 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року у справі №140/15640/20 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 18 вересня 2015 року по 27 березня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 18 вересня 2015 року по 27 березня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.

На виконання вказаного рішення суду Військова частина НОМЕР_1 нарахувала належну позивачу суму компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, в сумі 8767,41 грн, яку виплатила 16 червня 2021 року.

На думку позивача, відповідач допустив порушення строку розрахунку при звільненні, що є протиправною бездіяльністю та підставою для виплати йому середнього заробітку відповідно до частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), який з урахуванням періоду затримки із 28 березня 2017 року (дати наступної після звільнення) до 16 червня 2021 року (дата здійснення відповідачем остаточного розрахунку) у виплаті при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що становить 1541 календарний день та середньоденної заробітної плати в сумі 589,72 грн (з урахуванням грошового забезпечення за два останніх повних місяця, а саме: січень 2017 року (31 календарний день) в сумі 24646,96 грн та лютий 2017 року (28 календарних днів) 10146,96 грн), становить 908758,52 грн (1541 день х 589,72 грн).

З наведених підстав просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Військова частина у відзиві на позовну заяву від 09 вересня 2021 року №653/1427 позовних вимог не визнала, мотивуючи тим, що наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 безпосереднього підпорядкування військовій частині НОМЕР_1 ) (по стройовій частині) від 28 березня 2017 року № 60 ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення та виключено із списків військової частини НОМЕР_2 з 28 березня 2017 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року №140/15640/20 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задоволено: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 18 вересня 2015 року по 27 березня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 18 вересня 2015 року по 27 березня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення.

На виконання вказаного рішення суду, в/ч НОМЕР_1 нарахувала позивачу належну суму компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки в сумі 8878,59 грн, та виплатила її 16 червня 2021 року з урахуванням військового збору в сумі 8745,41 грн (військовий збір 133,18 грн).

Звертає увагу, що спір щодо невиплати грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби виник через три роки після звільнення позивача та при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру.

Таким чином враховуючи те, що військовою частиною НОМЕР_1 сума грошової компенсації в розмірі 8878,59 грн за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 23 березня 2017 року виплачена позивачу на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року №140/15640/20, тому будь-які підстави для стягнення з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відсутні.

З огляду на вказане, відповідач просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (арк. спр. 39-41).

Інших заяв по суті справи, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України) до суду не надходило.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами (арк. спр. 36).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви із зазначенням способу їх усунення п`ять днів з дня вручення цієї ухвали (арк. спр. 48).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року ОСОБА_1 поновлено строк звернення до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії та продовжено розгляд справи.

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , що не заперечується відповідачем.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 18 вересня 2015 року №236 ОСОБА_1 з 18 вересня 2015 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення та згідно із наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 27 березня 2017 року №59 -звільнено з військової служби у запас за пунктом «ж» частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27 березня 2017 року №60 капітана ОСОБА_1 із 28 березня 2017 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (арк. спр. 31).

Згідно посвідчення від 31 березня 2017 року серії НОМЕР_4 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (арк. спр. 27).

При звільненні позивач не отримав компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 18 вересня 2015 року по 27 березня 2017 року, у зв`язку з чим звертався до суду з позовом.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року справі №140/15640/20 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії було відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05 січня 2021 року у справі №140/15640/20 скасовано та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 18 вересня 2015 року по 27 березня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 18 вересня 2015 року по 27 березня 2017 року, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення (арк. спр. 28-30).

На виконання судового рішення у справі №140/15640/20 позивачу виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в сумі 8745,41 грн шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок 16 червня 2021 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку та платіжним дорученням від 15 червня 2021 року №1219 (арк. спр. 32, 45).

Позивач уважає, що в даному випадку мав місце факт порушення відповідачем прав та інтересів в частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні, а тому звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року (далі - Закон №2011-ХІІ).

У статті першій Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі №240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі №340/970/20.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені статтею117 КЗпП України.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15 зазначав, що аналіз статей 116-117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтю 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статті 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку №100).

Дана правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 січня 2015 року у справі №6-195цс14 та від 23 січня 2015 року у справі №6-1093цс15, а також Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 316/2896/14-а.

Як установлено судом, при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не виплачена компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 18 вересня 2015 року по 27 березня 2017 року.

Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_1 від 26 червня 2017 року №325-фс, грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці перед звільненням становило: у січні 2017 року 24646,96 грн, у лютому 2017 року 10146,96 грн (24646,96 + 10146,96 = 34793,92 грн) (арк. спр. 33).

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 589,73 грн. (34793,92 грн /59 календарних днів за останні два повні місяці січня та лютого 2017 року).

Сума середнього заробітку за весь час затримки виплати за період з 28 березня 2017 року (дата наступного для після звільнення) по 16 червня 2021 року (день фактичного розрахунку), що становить 1541 днів, складає: 1541 х 589,73 грн = 908773,93 грн.

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою компенсації за невикористані відпустки (8745,41) вищевказану розрахункову суму не можна вважати співмірною, оскільки така в сотню разів перевищує суму такої компенсації.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої зокрема у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, при прийнятті судового рішення суд зобов`язаний врахувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, яка передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При цьому, положенням вказаної частини передбачено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отож, ухвалюючи рішення за позовною вимогою стосовно зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати/грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у разі часткового задоволення позову щодо розміру належної працівнику виплати при звільненні або незначного розміру такої затриманої виплати в порівнянні із сумою, яка підлягала виплаті працівнику при звільненні, саме на суд покладено обов`язок визначити певний розмір належного позивачу відшкодування за статтею 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інших встановлених судом обставини справи.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, від 10 травня 2019 року у справі № 715/714/16, від 30 травня 2018 у справі 461/6803/16-ц, для проведення розрахунків належної до стягнення суми затримки розрахунку має також визначатись істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.

Варто додати, що зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №821/2093/16.

Суд враховує ту обставину, що до військової частини з приводу виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку позивач звернувся лише у листопаді 2020 року, тобто, більше ніж через три роки після звільнення, а відповідач після набрання законної сили рішення суду у справі №140/15640/20 без зайвих зволікань виплатив належні позивачу кошти.

Істотність частки суми компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить: 8745,41 грн : 908773,93 грн = 0,0096.

Відтак, виходячи з принципів розумності та справедливості, пропорційності, враховуючи співмірність, справедливий та розумний баланс інтересів між інтересами працівника і роботодавця, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, те, що відповідач є державним органом, відсутність спору на день звільнення, тривалості періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат є: 0,0096 х 1541 (дні затримки розрахунку) х 589,73 грн (середня заробітна плата за один день) = 8724,23 грн (вісім тисяч сімсот двадцять чотири гривні двадцять три копійки).

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 у справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04 квітня року 2018 у справі №524/1714/16-а, та в постановах Восьмового апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року у справі №380/1548/21, від 25 серпня 2021 у справі №500/184/21, від 28 вересня 2021 року у справ № 380/10645/20.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням викладених вище обставин.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом прийняття рішення про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 березня 2017 року по 16 червня 2021 року в сумі 8724,23 грн (вісім тисяч сімсот двадцять чотири гривні двадцять три копійки).

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 262, 291, 295 Кодексу адміністративного суду України, на підставі Кодексу законів про працю України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_6 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 березня 2017 року по 16 червня 2021 року в сумі 8724,23 грн (вісім тисяч сімсот двадцять чотири гривні двадцять три копійки).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст судового рішення складено 08 листопада 2021 року.