Справа № 240/16590/21
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2021-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 109020100
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Попової О. Г.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області про визнання протиправним та скасування пункту рішеня, зобов`язання вчинити дії,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати п. 24 рішення Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області рішення десятої сесії VIII скликання від 10.06.2021 №314 "Про відмову у наданні дозволу громадянам на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Райгородоцької сільської ради" про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,00 га;
- зобов`язати відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для отримання безоплатно у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації даної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства поза межами населених пунктів Маркушівського старостинського округу Райгородської сільської ради Бердичівського району.
В обгрунтування позову вказує, що позивачем на адресу відповідача було подано Заяву про відведен ділянки площею до 2,000 га. для ведення особистого селянського господарства як учаснику бойових дій, що захищав суверенітет зовнішньої агресії (АТО). Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відмовляючи позивачу у задоволенні його клопотання, відповідач не зазначив про існування правомірних підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вичерпний перелік яких визначено нормами Земельного кодексу України.
Ухвалою від 08.09.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
27.09.2021 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник вказує, що враховуючи великий об`єм причин, що стали підставою при час прийняття оскаржуваного позивачем рішення Райгородоцької сільської ради від 10.06.2021р. №314, спеціалістами апарату сільської ради було помилково зазначено підставу відмови в пункті 24 та вказано розширену (неконкретизовану) причину. В зв`язку з чим, рішенням Райгородоцької сільської ради від 24.09.2021 №416 уточнено та внесено зміни в оскаржуване рішення шляхом викладення пункту 24 в новій редакції, а саме: "Відмовити гр. ОСОБА_1 , у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для, ведення особистого селянською господарства, площею 2,00 га на підставі п.7 ст. 118 Земельного кодексу України та в зв`язку з невідповідністю місця розташування зазначеної заявником ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, схем землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель. Згідно Плану зовнішніх меж земель реформованою колективного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка» Маркушівської сільської ради Бердичівською району, який с додатком до Державного акту на право колективної власності на землі серії ЖТ 02-12 №:000007, в межі даної земельної ділянки входять земельні ділянки членів КСН «ім.Шевченка.», які мають право на земельну частку (пай). Тому, передача у приватну власність цих земель іншим особам, порушить їх права.».
Ухвалою судді від 23.09.2021 відмовлено ОСОБА_1 у забезпеченні позову.
Відповідно до наказу Житомирського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 головуючий суддя перебувала у щорічній оплачуваній відпустці у період з 24.09.2021 по 08.10.2021.
У відповідності до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами із прийняттям рішення відповідно до ч.5 ст.250 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач звернувся до Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області з заявою надати дозвіл на розробку проекту земельної ділянки орієнтовною площею 2,000 га., для передачі безоплатно у власність в межах норм безоплатної приватизації даної земельної ділянки особистого селянського господарства. До заяви додано графічні матеріали, на яких зазначалось бажане місце розташування земельної ділянки, копія паспорта та РНОКПП.
Відповідно до п.24 рішення десятої сесії VIII скликання Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 10.06.2021 №314 "Про відмову у наданні дозволу громадянам на розробку проекту землеустрою земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарст Райгородоцької сільської ради" відмовлено гр. ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ведення особистого селянського господарства, площею 2,00 га у зв`язку з тим, що відповідно до частини 1 статті 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на ни: суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них обєктами нерухома державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на кон: засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Рішенням Райгородоцької сільської ради від 24.09.2021 №416 уточнено та внесено зміни в оскаржуване рішення шляхом викладення пункту 24 в новій редакції, а саме: "Відмовити гр. ОСОБА_1 , у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для, ведення особистого селянською господарства, площею 2,00 га на підставі п.7 ст. 118 Земельного кодексу України та в зв`язку з невідповідністю місця розташування зазначеної заявником ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, схем землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель. Згідно Плану зовнішніх меж земель реформованою колективного сільськогосподарського підприємства шм. Шевченка» Маркушівської сільської ради Бердичівською району, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землі серії ЖТ 02-12 №:000007, в межі даної земельної ділянки входять земельні ділянки членів КСН «ім.Шевченка.», які мають право на земельну частку (пай). Тому, передача у приватну власність цих земель іншим особам, порушить їх права.».

Вважаючи відмову відповідача протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується наступним.

Згідно частини першої статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Конституцією гарантується право власності на землю, так статтею 14 Основного закону передбачено, що це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до пункту б) частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частиною першою статті 121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Стаття 116 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Із наданих відповідачем письмових пояснень та додаткових доказів встановлено, що згідно викопіювання з планово-картографічних матеріалів Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, яка розташована за межами с.Маркуші бажана земельна ділянка , на яку позивач бажає отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, відноситься до земель колективної власності (пай) членів КСН «ім.Шевченка.».

Саме вказану земельну ділянку ідентифіковано відповідачем як ту, з приводу якої звернувся позивач з клопотанням.

В свою чергу позивач не заперечує того, що відповідачем вірно ідентифіковано земельну ділянку.

Зазначене також підтверджується графічними матеріалами наданими позивачем до клопотання (бажана ділянка).

Також судом досліджено публічну кадастрову карту та встановлено, що відповідачем вірно ідентифіковано місце розташування земельної ділянки і відповідно до відомостей земельна ділянка є несформованою, відомості про право власності та інші права відсутні.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками регулюються Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 № 899 (далі - Закон № 899). Отже, зазначений закон є спеціальним щодо проведення процедури виділення земель за сертифікатами на землю.

Статтею 2 Закону № 899 передбачено, що право на земельну частку (пай) посвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай), свідоцтвами про право на спадщину, договорами купівлі-продажу, дарування, міни, а також рішенням суду про визнання такого права.

Пунктом 17 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно зі статтею 3 Закону № 899 підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Статтею 5 Закону № 899 передбачено, що сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв).

Відповідно до частини 2, 3 статті 13 Закону № 899 невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження.

Відповідно до ч.4-7 ст.13 Закону №899 у разі якщо до 1 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.

Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним.

Згідно зі статтею 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Враховуючи наведені норми Закону №899, а також Перехідних положень ЗК України, суд приходить до висновку, що законами встановлено обмеження щодо передання земельних часток паїв у власність іншим громадянам, крім власників невитребуваних земельних часток (паїв) або їх спадкоємців. Таким громадянам встановлено строки для можливості реалізації їх права до 2025 року, і навіть у випадку їх відмови від прав та переходу такої земельної ділянки у комунальну власність, встановлено заборону передачі її у приватну власність протягом семи років (крім передачі її власнику невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємцям).

І хоча відповідач у спірному рішенні від 10.06.2021 №314 підставою відмови слугувало внесення спірної земельної діялнки на земельні торги та в подальшому 24.09.2021 внесено зміни до спірного рішенння з посиланням на п.7 ст.118 ЗК, а норми Закону №899 та інші обґрунтування, що стосуються бажаної земельної ділянки наведені у відзиві та доданих до нього доказах, суд вважає, що відповідачем доведено правомірність відмови в оскаржуваному рішенні та її відповідність ст. 118 ЗК України.

Так, суд вважає, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою спрямовано на реалізацію права особи на отримання земельної ділянки у власність та є початковою стадією такої процедури. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою без перспективи його затвердження та досягнення кінцевої мети-отримання у власність бажаної земельної ділянки, не має жодного юридичного значення та не може бути реалізованим.

Разом з тим, наведеними нормами ЗК та Закону №899 встановлено заборону на передачу таких земельних ділянок у власність особам, крім власника невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємців.

Таким чином, суд приходить до висновку, що розташування бажаної земельної ділянки не відповідає вимогам законів, а тому відповідачем правомірно відмовлено у наданні відповідного дозволу на підставі ст.118 ЗК.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведено, суд приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору згідно положень статті 139 КАС України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області (вул. Соборна, 11, с. Райгородок, Бердичівський район, Житомирська область, 13362. РНОКПП/) про визнання протиправним та скасування пункту рішеня, зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 09.11.2021 року.

Суддя О.Г. Попова