Справа № 380/8540/20
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/8540/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року зал судових засідань №11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Лєбєдєва Д.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Олексіва Р.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

I. Стислий виклад позицій учасників справи

1. До Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) до Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області , місцезнаходження: 81130, Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Сокільники, вул. Січових Стрільців, 1 (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати п.п.4,6 рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 22.04.2020 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на складання проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,12 га.;

- визнати незаконним та скасувати п.п.5,6 рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 22.04.2020 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на складання проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, площею 0,01 га.;

- зобов`язати Сокільницьку сільську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на складання проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,12 га в с.Сокільники Пустомитівського району Львівської області;

- зобов`язати Сокільницьку сільську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на складання проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, площею 0,01 га в с.Сокільники Пустомитівського району Львівської області.

2. Позов обґрунтований тим, що прийняті відповідачем рішення є необґрунтованими та підлягають скасуванню, оскільки підстави, з яких позивачу відмовлено в отриманні дозволу на розробку проекту землеустрою не передбачені релевантним законодавством. Зазначає, що у спірних правовідносинах належним та ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекта землеустрою.

3. 02.12.2020 до суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній проти позову заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що доводи позивача стосовно нелегітимності підстав позову є штучними та помилковими, оскільки фактичною підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекта землеустрою була невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам генерального плану населеного пункту та іншій містобудівній документації. Також звертає увагу на те, що позивач не подав належних графічних матеріалів місця розташування земельної ділянки. Наполягає на тому, що у спірній правовій ситуації надання дозволу на розробку проекта землеустрою належить до дискреційних повноважень відповідача.

4. 08.12.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній позовні вимоги підтримав повністю. Зазначає, що твердження представника відповідача про не долучення позивачем графічних матеріалів місця розташування земельної ділянки у відведенні якої позивач був зацікавлений не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.

5. У судовому засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити повністю.

6. Відповідач явку представника у судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.

II. Рух справи

1. Ухвалою від 15.10.2020 суддя залишив позовну заяву без руху та встановив позивачу строк для усунення зазначених у ній недоліків.

2. Ухвалою від 02.11.2020 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

3. Ухвалою від 22.02.2021 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

4. Ухвалою від 21.07.2021 суд витребував додаткові докази.

5. Ухвалою від 30.08.2021 суд відмовив у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

III. Фактичні обставини справи

1. Заслухавши пояснення позивача та його представника, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

2. 05.02.2020 позивач звернувся до відповідача із заявами б/н, в яких просив надати йому дозвіл на виготовлення проекта землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва (площею 0,12 га) та будівництва індивідуального гаражу (площею 0,01 га).

3. До вказаних заяв долучив графічні матеріали з місцем розташування відповідних ділянок, копію свого паспорта, а також копії акта.

4. Рішенням відповідача №913 від 22.04.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою» відповідачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою для відведення земельних ділянок для ведення садівництва (площею 0,12 га) та будівництва індивідуального гаражу (площею 0,01 га).

5. Вважаючи спірні рішення протиправними, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

IV. Позиція суду

1. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

2. Частиною 2 статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

3. "На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

4. "У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень,не перевищуючи їх.

5. "У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

6. Перевіряючи оскаржене рішення на предмет відповідності критеріям правомірності, суд зазначає наступне.

7. Суд здійснює перевірку юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржених рішень крізь призму положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

8. Аналізуючи оскаржене рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

9. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

10. У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

11. Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: взяти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

12. Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

13. При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

14. Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

15. При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

16. Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

17. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.

18. Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

19. Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 № 2768-III (надалі - ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та вказаного Кодексу нормативно-правові акти.

20. Відповідно до пункту «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

21. Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених вказаним Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом (пункт в частини третьої статті 116 ЗК України).

22. У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

23. Отже, громадянин України вправі на підставі закону отримати безоплатно земельну ділянку для для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

24. Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

25. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови в наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (абзац перший частини сьомої статті 118 ЗК України).

26. Отже, за приписами частини сьомої статті 118 ЗК України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекта землеустрою: а) надати дозвіл; б)надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

27. Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у її наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

28. При цьому частиною сьомою статті 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

29. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

30. Згідно зі статтею 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі- Закон України №280/97-ВР) система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

31. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, вказаним та іншими законами.

32. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України №280/97-ВР сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

33. Відповідно до статті 25 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, вказаним та іншими законами до їх відання.

34. Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

35. Відповідно до статті 46 Закону України №280/97-ВР сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради (частина 12 статті 46).

36. Згідно зі статтею 59 Закону України №280/97-ВР:

- рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених вказаним Законом (частини перша, друга);

- виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради (частина шоста).

37. За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

38. Суд встановив, що позивач звернувся до органу місцевого самоврядування (відповідача) із заявами про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з додатками за переліком, що відповідає вимогам частини шостої статті 118 ЗК України. Суд відхиляє посилання представника відповідача про невідповідність поданих заяв вимогам статті 118 ЗК України з огляду на не долучення графічних матеріалів, оскільки, як встановив суд, такі долучалися позивачем при поданні відповідних заяв. Відтак твердження відповідача не відповідають фактичним обставинам справи та не беруться судом до уваги в аналізованій частині.

39. З обставин справи вбачається, що за наслідками розгляду заяви позивача відповідач прийняв рішення про відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. При цьому, приймаючи спірні рішення, відповідач як підставу для відмови зазначив відсутність вільних земельних ділянок для ведення садівництва чи будівництва гаражу.

40. Разом з цим, лише у відзиві представник відповідача зазначав, що відповідні підстави для відмови мають розглядатися як невідповідність місця розташування земельної ділянки генеральному плану населеного пункту та іншій містобудівній документації.

41. Суд не погоджується із такими аргументами відповідача та вважає їх помилковими, виходячи з наступних міркувань.

42. Спірні рішення є актами індивідуальної дії, які, серед іншого, створюють негативні наслідки для позивача. На переконання суду, оскаржувані рішення не містили будь-яких обґрунтувань, в чому полягала невідповідність місця розташування земельних ділянок генеральному плану. Конкретизація такої «невідповідності», наведена представником відповідача лише у відзиві, не може вважатися належним мотивуванням спірних рішень, а тому такі пояснення після прийняття рішень про відмову у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою не можуть використовуватися для легітимації спірних рішень, оскільки не звільняють відповідача від імперативного обов`язку приймати обґрунтовані рішення на момент звернення.

43. Суд акцентує увагу на тому, що за умови несприятливого для особи рішення, вона має знати, що нею порушено, які заходи вона може вжити для усунення порушення та отримання бажаного права.

44. Більше того, суд вважає, що спірні рішення не можуть розглядатися як законні, хоч і з дефектами мотивації, зважаючи на те, що за змістом та способом оформлення відповідних рішень відсутні підстави вважати, що такі мають бланкетний характер та відсилають до іншого адміністративного акта, приміром протоколу профільної комісії щодо земельних питань, в якому невідповідність місця розташування земельних ділянок генеральному плану та містобудівній документації конкретизовано та обґрунтовано належним чином.

45. Вирішуючи спір, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). В рішенні від 20.10.2011 у справі Рисовський проти України (заява № 29979/04), що набуло статусу остаточного 20.01.2012, ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу належного урядування в контексті мотивації органами місцевого самоврядування своїх рішень. Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Позивач не повинен нести негативні наслідки за протиправні дії відповідача. Одночасно згідно зі змістом наведеного принципу відповідач як орган державної влади також не може виправляти допущені ним помилки за рахунок третіх осіб.

46. За таких обставин суд дійшов висновку про протиправність оскаржених позивачем рішень та відповідно наявності підстав для їх скасування. Таким чином в аналізованій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

47. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачу дозволи на виготовлення проектів технічної документації із землеустрою суд зазначає наступне.

48. Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).

49. Відповідно до пункту 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

50. Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

51. Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

52. У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

53. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

54. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

55. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

56. Між тим, суд повторно звертає увагу на те, що зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

57. При цьому суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив.

58. З обставин справи вбачається, що відповідач не провів всебічного та повного дослідження заяв позивача, не встановив наявності чи відсутності обставин, які мають істотне значення для прийняття рішень по суті заяв, обмежився лише дослідженням відповідності місця розташування земельних ділянок, про відведення яких просив позивач, генеральному плану населеного пункту.

59. Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проектів землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

60. Таким чином, суд висновує, що належним та ефективним способом захисту у вимірі спірних правовідносин є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяви позивача та прийняти відповідні рішення за результатом їх розгляду.

61. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

62. Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

63. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

64. Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

65. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

66. Відповідно до статті 139 КАС України у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати пункти 4, 5 рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 22.04.2020 №913 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою».

3. Зобов`язати Сокільницьку сільську раду Пустомитівського району Львівської області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 05.02.2020 про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,12 га та для будівництва індивідуального гаража, площею 0,01 га та за результатами їх розгляду у встановленому порядку прийняти відповідні рішення.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

5. Стягнути із Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області , місцезнаходження: 81130, Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Сокільники, вул. Січових Стрільців, 1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 8 листопада 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик