Справа № 500/6901/21
Суддя: Чепенюк Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

Справа № 500/6901/21

09 листопада 2021 рокум.Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Чепенюк О.В., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Державної установи "Копичинська виправна колонія (№112)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної установи "Копичинська виправна колонія (№112)", у якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Копичинська виправна колонія (№112)" щодо невчасної виплати та неповного розрахунку з позивачем у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);

зобов`язати Державну установу "Копичинська виправна колонія (№112)" провести повний розрахунок та виплатити ОСОБА_1 її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У позовній заяви позивач зазначає, що у день звільнення зі служби 05.07.2021 з нею не проведено повного розрахунку, в грошовому атестаті сума розрахунку на день звільнення склала 46531,14 грн, натомість 27.07.2021 їй виплачено лише 39979,75грн. Позивачка не отримала нараховану грошову компенсацію за неотримане речове майно. На її звернення до керівництва Державної установи "Копичинська виправна колонія (№112)" та Міністерства юстиції України щодо роз`яснення їй причин затримання виплати розрахункових коштів та неповного розрахунку при звільненні, отримала відповідь від Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції № 5к/вих./8/5127 від 23.07.2021 про те, що установа не провела розрахунок вчасно у зв`язку із звільненням з роботи відповідальної особи та прийняття іншої і затримкою виготовлення електронного ключа для прав підпису фінансово-господарських документів, а також через відсутність коштів на рахунку установи. Позивачка вважає, що розрахунок з нею проведено несвоєчасно та не в повному обсязі.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду 22.10.2021 позовну заяву залишено без руху. Відповідно до вимог статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в ухвалі було зазначено недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення (десять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху). Позивачу необхідно було усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду:

копії позовної заяви та копій документів, доданих до позовної заяви, для відповідача;

документа про сплату судового збору у сумі та за реквізитами, вказаними в ухвалі;

заяви про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, у якій вказати підстави для поновлення такого строку та надати відповідні докази поважності причин його пропуску;

доказів на підтвердження дати фактичного розрахунку з позивачем.

Позивачу також роз`яснено, що у випадку неусунення у встановлений строк недоліків, позовна заява вважатиметься неподаною та буде повернута позивачу.

На усунення недоліків позовної заяви до суду надійшла заява ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду; копія позовної заяви та копії документів, доданих до позовної заяви, для відповідача; квитанція про сплату судового збору у сумі 908,00 грн.

Заява про поновлення строку подання позовної заяви за своїм змістом аналогічна позовній заяві. Позивачка додатково зазначила, що не проведення повного розрахунку з нею при звільненні, а саме не виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, не дало можливості вчасно (в місячний термін) звернутися до суду та визначити день для обчислення такого строку. А тому просила поновити строк звернення до суду щодо несвоєчасної виплати та неповного розрахунку при звільненні у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги стосуються:

- несвоєчасного розрахунки при звільненні та зобов`язання виплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені зі служби (фактично з 05.07.2021 по 28.07.2021);

- неповного розрахунку під час звільнення, а саме невиплати грошової компенсації за речове майно, та зобов`язання провести повний розрахунок при звільненні зі служби.

З цим позовом позивачка звернулася до суду 18.10.2021 (цією датою позов здано на пошту).

Розглянувши заяву позивачки про поновлення пропущеного строку звернення до суду та визначаючись щодо наявності підстав для поновлення такого строку, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Тобто, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Однією з позовних вимог у цій справі є зобов`язання Державної установи "Копичинська виправна колонія (№112)" виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені зі служби.

Спірні відносини у цій справі пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені зі служби застосуванню підлягають положення КАС України як норми спеціального процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів, доданих до позовної заяви, ОСОБА_1 звільнена зі служби 05.07.2021. Розрахунок з позивачкою проведено 28.07.2021, про що позивачкою надано виписку по її рахунку в банку.

Оскільки фактично розрахунок з позивачкою проведено не у день звільнення, а лише 28.07.2021, то з цього часу особа має можливість визначити остаточний обсяг своїх вимог.

У цій категорії справ, а саме щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні та зобов`язання виплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені зі служби, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Перебіг строку для звернення до суду про виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні розпочався саме з дати фактичного розрахунку з позивачем.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 23.12.2020 у справі №560/4006/19, від 22.01.2020 у справі №620/1982/19, від 11.02.2021 у справі №240/532/20.

Необхідно зазначити, що спірні відносини пов`язані із проходженням позивачкою публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України як норми спеціального процесуального закону.

Так, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в постанові від 11.02.2021 в аналогічній справі № 240/532/20 зазначив, що з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

У цій справі стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо несвоєчасної виплати позиваці грошового забезпечення у строки, визначені у статті 116 КЗпП України, та зобов`язання виплатити середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду, який сплинув 29.08.2021, так як розрахунок при звільненні з позивачкою проведено 28.07.2021 і з цього часу обчислюється строк звернення до суду.

Щодо строку звернення до суду з позовом в частині непроведення повного розрахунку при звільненні позивачки, а саме невиплати нарахованої грошової компенсації за неотримане речове майно, то суд вважає його також пропущеним, позивачка звернулася до суду поза межами встановленого місячного строку, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду 30.11.2020 прийнято постанову у справі № 480/3105/19, в якій вирішувалось питанням наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Для вирішення вказаного правового питання Верховний Суд у наведеній постанові визначив правову природу такої компенсації та строки її виплати.

Судова палата, проаналізувавши наведені законодавчі приписи та висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, дійшла до такого.

Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232, висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Як уже зазначено, стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Верховний Суд у постанові від 26.05.2021 у справі №26.05.2021 зазначив: «Враховуючи визначену у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України».

Така ж позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 380/6442/20.

У цій справі мова йде про невиплачену грошову компенсацію за речове майно особі, звільненій з органів Державної кримінально-виконавчої служби.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України № 2713-IV від 23.06.2005 «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Згідно із частиною п`ятою статті 23 вказаного Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №578 від 14.08.2013 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі Порядок), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Відповідно до пунктів 2, 3 цього Порядку речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань. Речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.

Пункт 5 Порядку визначає, що речове майно особистого користування є власністю осіб, яким воно видано, з моменту його отримання, крім осіб рядового і молодшого начальницького складу, що навчаються у закладах освіти (далі - курсанти). Інвентарне майно є державною власністю і перебуває на обліку в органі, установі, яка його видала в користування.

Отже, речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб персоналу Державної кримінально-виконавчої служби під час несення ними служби та виконання трудової функції.

Грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви (пункт 23 Порядку).

Відповідно до пункту 27 Порядку під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (пункт 60 Порядку).

З системного аналізу наведених норм слідує, що Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою КМУ від 14.08.2013 № 578, визначає, що забезпечення працівника належним йому речовим майном у разі звільнення, здійснюється шляхом волевиявлення, тобто, через подання заяви або рапорту за місцем проходження служби, а у випадку бажання такої особи отримати грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна обов`язковою умовою є оформлення довідки із зазначенням у ній відповідних сум.

Позивачка до позовної заяви долучила копію заяви до начальника Державної установи "Копичинська виправна колонія (№112)" від 05.07.2021, у якій просила виплатити грошову компенсацію за належні до отримання предмети речового майна особистого користування. Позивачці видана довідка відповідачем № 14 від 22.07.2021 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, у якій зазначена сума до виплати 15311,61 грн і яку позивачка долучила до позовної заяви. З цією довідкою ОСОБА_1 ознайомлена 22.07.2021, про що свідчить її розписка на довідці. Саме з моменту отримання цієї довідки позивачка дізналася про загальну суму грошової компенсації, яка має бути їй виплачена.

Отже, слід констатувати, що на дату проведення розрахунку (28.07.2021) позивачка була обізнана про вартість речового майна, що належало їй до видачі, та грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Натомість, позивачка, не погоджуючись з тим, що при звільненні її зі служби не у повному обсязі 28.07.2021 проведено з нею розрахунок (а також несвоєчасно), звернулася до суду лише 18.10.2021 шляхом направлення позову засобами поштового зв`язку.

Наведене свідчить про пропущення строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України, з відповідними позовними вимогами в частині неповного розрахунку під час звільнення: невиплати грошової компенсації за речове майно, та зобов`язання провести повний розрахунок при звільненні зі служби, який слід обчислювати з 28.07.2021. Такий строк сплинув 29.08.2021.

Оцінюючи обставини пропущення строку звернення до суду, які вказує позивачка як поважні, суд враховує таке.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Відповідно до положень частини третьої статті 123 та частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний подати заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Такими обставинами позивачка зазначає не проведення повного розрахунку, а саме невиплату грошової компенсації за речове майно. Ці обставини суд не вважає поважними причинами для поновлення строку звернення до суду з позовом в частині позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невиплаті грошової компенсації за речове майно, оскільки вони не перешкоджали своєчасно звернутися до суду після того як позивачка 28.07.2021 отримала розрахункові кошти при звільненні. Маючи грошовий атестат та довідку Державної установи "Копичинська виправна колонія (№112)" № 14 від 22.07.2021 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, надану на заяву від 05.07.2021 про виплату такої компенсації, ОСОБА_1 встановила виплату таких коштів відповідачем 28.07.2021 не в повному обсязі та несвоєчасно, про що позивачка зазначає у позові, та у зв`язку з чим зверталася до відповідача та Міністерства юстиції України.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

З огляду на наведене, судом не встановлено наявності поважних причин, за яких позивачка не могла звернутися до суду з цим позовом в місячний строк, передбачений положеннями частини п`ятої статті 122 КАС України, позивачкою не надано належних та достатніх доказів, які б засвідчували факт наявності об`єктивно непереборних обставин, які унеможливлювали звернення до суду у цей строк.

Щодо звернення позивачки до керівництва Державної установи "Копичинська виправна колонія (№112)" та Міністерства юстиції України щодо роз`яснення їй причин затримання виплати розрахункових коштів та неповного розрахунку при звільненні, про що вказує позивачка у позові, то такі обставини суд також не вважає поважними причинами для поновлення строку звернення до суду з цим позовом, оскільки вони не перешкоджали одночасно з цими зверненнями звернутися й до суду. При цьому в цій категорії спорів не передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і законом не визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, а відтак попереднє звернення до відповідача для вирішення питання неповного і несвоєчасного розрахунку при звільненні, на переконання суду, не є обставиною, яка перешкоджала вчасно звернутися до суду.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною другою статті 123 КАС України визначено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадку, передбаченому частиною другою статті 123 КАС України.

Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху або про повернення позовної заяви надсилається особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення (частина шоста статті 169 КАС України).

Відтак позовну заява ОСОБА_1 до Державної установи "Копичинська виправна колонія (№112)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, слід повернути позивачці.

Також позивачці слід роз`яснити, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги. Відтак, позивачка має право звернутися до суду з відповідним клопотання про повернення судового збору у зв`язку з поверненням позовної заяви.

Керуючись статтями 123, 169, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи "Копичинська виправна колонія (№112)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачу.

Роз`яснити, що повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня підписання ухвали суддею.

Суддя Чепенюк О.В.