Справа № 120/3345/20-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2021-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3345/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк Михайло Васильович

Суддя-доповідач - Сушко О.О.

02 листопада 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Залімського І. Г. Мацького Є.М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представників позивача: Арустамян А.Е., Опанасюка П.П.

представника відповідача: Тимошевської Ю.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19.12.2017 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 352 721,12 грн., у тому числі 235 147,41 грн. основного платежу та 117 573,71 грн. штрафної санкції; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19.12.2017 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в загальній сумі 23 819,70 грн., у тому числі 19 055,76 грн. основного платежу та 4763,94 грн. штрафної санкції; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19.12.2017 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ в загальній сумі 366598,50 грн., у тому числі 244 299 грн. основного платежу та 122 199,50 грн. штрафної санкції; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19.12.2017 № , яким зменшено розмір від`ємного значення з ПДВ за грудень 2016 року в сумі 22 936 грн.; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 19.12.2017 № , яким застосовано штраф в сумі 283,19 грн. за порушення граничних строків реєстрації податкової накладної № 14 від 18.04.2016 року та штраф в сумі 7469 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних на суму 14 938 грн.

Відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано прийняті Головним управлінням ДФС у Вінницькій області податкові повідомлення-рішення від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № . У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні просила задовольнити апеляційну скаргу.

Представники позивача в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець у виконавчому комітеті Вінницької міської ради 04.07.2006, номер запису про реєстрацію 0001668, та перебуває на податковому обліку в контролюючому органі з 05.07.2006. Крім того, позивач зареєстрована як платник ПДВ з 15.08.2011.

Посадовою особою ГУ ДФС у Вінницькій області (наразі ГУ ДПС у Вінницькій області) в період часу з 15.11.2017 по 28.11.2017 була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.10.2014 по 31.12.2016, правильності обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2016.

За результатами даної перевірки складено акт за № 2876/1305/ від 05.12.2017 (надалі акт перевірки), у висновках якого встановлено порушення позивачем, з поміж іншого, вимог:

п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України, в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся на 235147,41 грн., в тому числі за 2015 рік 112991,00 грн., за 2016 рік 122156,41 грн.;

п.п. «г» п. 198.5 ст. 198, п. 198.6 ст. 198 ПК України, у результаті чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся на загальну суму 244399,00 грн., в т.ч. за грудень 2015р. 68335,00 грн., за лютий 2016р. 355,00 грн., за березень 2016р. 4882,00 грн., за травень 2016р. 9391,00 грн., за грудень 2016р. 161436,00 грн.;

п. 201.10 ст. 201 ПК України, що полягало в порушення строків реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму ПДВ, зазначену в таких накладних, - 17769,85 грн.;

завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (переноситься до рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового) періоду) за грудень 2016р. на суму 22936,00 грн.;

п.п. 1.2, 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, у результаті чого визначено суму військового збору у періоді, що перевірявся, на загальну суму 19055,76 грн., в т. ч. за 2015р. 8876,06 грн., за 2016р. 10179,70 грн.

На підставі встановлених перевіркою порушень, відповідачем 19.12.2017 прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:

- № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 352 721,12 грн., у тому числі 235 147,41 грн. основного платежу та 117 573,71 грн. штрафної санкції;

- № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в загальній сумі 23 819,70 грн., у тому числі 19 055,76 грн. основного платежу та 4763,94 грн. штрафної санкції;

- № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ в загальній сумі 366598,50 грн., у тому числі 244 299 грн. основного платежу та 122 199,50 грн. штрафної санкції;

- № , яким зменшено розмір від`ємного значення з ПДВ за грудень 2016 року в сумі 22 936 грн.;

- № , яким застосовано штраф в сумі 283,19 грн. за порушення граничних строків реєстрації податкової накладної № 14 від 18.04.2016 року та штраф в сумі 7469 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних на суму 14 938 грн.

Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, висновки контролюючого органу щодо порушення позивачем п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України ґрунтуються на тому, що позивачем включено до складу витрат вартість придбання паливно-мастильних матеріалів (дизельне паливо, тощо) на суму 1270384,20 грн., в т.ч. за 2015р. 591737,50 грн., за 2016р. 678646,70 грн., які, за твердженням відповідача, документально не підтверджені, використані не в господарській діяльності та не пов`язані з отриманням доходів.

Зокрема, під час перевірки було встановлено, що позивачем згідно первинних бухгалтерських документів, а саме товарних (прибуткових) накладних, податкових накладних придбано товарно-матеріальні цінності (дизпаливо) на протязі 2015р. - 44820,60 л на суму 612649,10 грн. (без ПДВ), та на протязі 2016р. 83409,09 л на суму 1148063,09 грн. (без ПДВ).

При цьому, відповідно до акту виконаних робіт, товарно-транспортних накладних, податкових накладних, наданих підприємцем до перевірки, встановлено, що позивачем було надано послуг по перевезенню вантажними транспортними засобами по маршруту на 27214 км в 2015 році та на 36511 км в 2016 році.

В той же час, згідно довідки про залишки товарно-матеріальних цінностей позивач вказує на те, що станом на 31.12.2014 такі залишки становлять 0 грн., станом на 31.12.2015 0 грн., та станом на 31.12.2016р. також становлять 0 грн.

Натомість, в ході перевірки контролюючим органом проведено власний розрахунок норм витрати палива і мастильних матеріалів на належних позивачу транспортних засобах, з урахуванням методики розрахунку визначеної Наказом Міністерства транспорту України № 43 від 10.02.1998 та зроблено висновок про те, що позивачем використано дизельного палива за 2015 рік в кількості 13579,65 л на суму 191259,58 грн., та за 2016 рік в кількості 18206,78 л на суму 222183,11 грн. (додатки № 5, 6 Акту перевірки).

Враховуючи зазначене відповідач вважає, що позивачем в 2015-2016 роках було придбано та фактично використано товарно-матеріальні цінності на суму 814880,68 грн., у зв`язку з чим в ході перевірки доходить висновку про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу в сумі 1270384,20 грн., в т. ч. за 2015р. в сумі 591737,50 грн. та за 2016р. в сумі 678646,70 грн. Як наслідок, на переконання відповідача, позивач занизила суми податку, що підлягає сплаті до бюджету на 235147,41 грн., в т.ч. за 2015р. на 112991 грн. та за 2016р. на 122156,41 грн.

За змістом пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

В силу підпункту 177.4.1 пункту 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Згідно підпункту 177.4.5 цієї ж норми, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

У пункті 44.1 статті 44 ПК України зазначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 177.10 статті 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Аналіз зазначених положень податкового законодавства дає підстави для висновку про те, що фізична особа підприємець має право віднести будь-які витрати до складу витрат за умови їх здійснення в межах власної господарської діяльності та їх належного документального підтвердження і відображення таких витрат у Книзі обліку доходів і витрат.

Судом встановлено та відповідачем в акті перевірки не заперечуються обставини надання зі сторони позивача до перевірки документів (фіскальні чеки РРО, виписки з банківського рахунку, податкові накладні), які підтверджують понесення витрат на придбання дизельного палива за 2015 рік в кількості 44820,60 л на суму 612649,10 грн. (без ПДВ), та за 2016 рік в кількості 83409,09 л на суму 1148063,09 грн. (без ПДВ).

Поряд із цим робиться висновок про те, що понесені позивачем у 2015-2016 роках витрати на загальну суму 1270384,20 грн. не знайшли свого підтвердження, так як на думку контролюючого органу позивачем у перевіряємий період використано значно менше дизельного пального, аніж про це вказано позивачем, і при цьому не відображено жодних залишків товарно-матеріальних цінностей на кінець звітного періоду, що вказує на завищення чистого оподатковуваного доходу.

В якості підстави для зменшення задекларованої позивачем суми витрат відповідачем здійснено посилання на наказ Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43 «Норми витрати палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», положення якого і застосовувались перевіряючим ревізором при власному розрахунку використання підприємцем дизельного пального в 2015-2016 роках.

Проте, застосування відповідачем до спірних правовідносин та врахування при проведених розрахунках «Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 10.02.98 N 43, є безпідставним, оскільки цей галузевий нормативний акт призначений для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, тобто може бути застосованим лише щодо визначеного в ньому кола суб`єктів, до яких позивач, будучи фізичною особою-підприємцем, не відноситься. Крім того, зазначений нормативно - правовий акт не може визначати прав та обов`язків позивача, оскільки не пройшов державної реєстрації в Міністерстві юстиції України.

У той же час витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів конкретного платника, що підлягають врахуванню при визначенні його оподатковуваного доходу, не обов`язково мають дорівнювати цим нормативам. А відтак відповідні витрати мають визнаватися на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2020 у справі № 826/13368/15, яка враховується судом згідно ч. 5 ст. 242 КАС України.

Із цього слідує, що висновки і власні розрахунки відповідача про невикористання позивачем придбаних товарно-матеріальних цінностей (дизельного палива) в господарській діяльності не ґрунтуються на вимогах закону та вочевидь не можуть відповідати дійсності.

Водночас встановлено, що з метою обліку пального під час здійснення господарської діяльності позивач керувався власними, емпірично встановленими нормами витрат пального, які розраховані з огляду на характеристики, технічний стан та рік випуску належних йому автомобілів, та враховують вагу вантажів, які перевозяться.

Відповідно, з метою планування потреб у паливно-мастильних матеріалах, контролю та обліку витрат палива при здійсненні перевезень вантажів під час провадження господарської діяльності, позивачем було заміряно реальні витрати пального, які затверджено наказом № 5 від 15.12.2013, яким встановлено норму витрат палива для автомобіля SCANIA R 124LA з причіпом STAS SZ33-6V в розмірі 25 літрів/100 км для роботи без навантаження та 52,9 літрів/100км для роботи з повним навантаженням; наказом № 3 від 22.11.2014, яким встановлено норму витрат палива для автомобіля Scania R124 з причіпом KOGEL НОМЕР_2 в розмірі 25 літрів/100 км для роботи без навантаження та 52,51 літрів/100 км для роботи із повним навантаженням; наказом № 1 від 02.08.201, яким встановлено норму витрат палива для автомобіля Scania R 164L480 з причіпом Benalu НОМЕР_3 -1 в розмірі 27,5 літрів/ 100 км для роботи без навантаження та 55,1 літрів/100 км для робот із повним навантаженням.

Прийняттю зазначених наказів передували контрольні заміри витрат палива для вантажних автомобілів та складання комісійних Актів № 1 від 15.12.2013, № 2 від 22.11.2014, № 1 від 02.08.2013 контрольних замірів норм витрат дизельного палива відповідно.

Відтак, при нормуванні витрат дизельного палива та задоволення потреб рухомого складу транспортних засобів у паливно-мастильних матеріалів, позивач керувався фактичними нормами витрат, розрахованими щодо кожного конкретного автомобіля виходячи із визначених для нього показників, а відповідні витрати пального в цьому разі були підтверджені наявними відповідними первинними документами.

Таким чином, є необґрунтованими доводи контролюючого органу про завищення позивачем витрат, виходячи із розрахунку витрат палива та мастильних матеріалів відповідно до Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 10.02.98 N 43 та їх не підтвердженням в господарській діяльності платника.

Також є безпідставними висновки відповідача щодо збільшення податкових зобов`язання зі сплати військового збору згідно податкового повідомлення-рішення від 19.12.2017 № в загальній сумі 23819,70 грн., адже об`єктом оподаткування військовим збором згідно пункту 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України є доходи, визначені ст. 163 ПК України. А оскільки відповідач помилково вважає про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2015 та 2016 роки, тому, відповідно, є помилковим і наступним його висновок про заниження сум військового збору за 2015 рік на 8876,06 грн. та за 2016 рік на 10179,70 грн. Тобто, в цьому випадку, вимога щодо збільшення грошових зобов`язань з військового збору є похідною за своєю суттю, оскільки безпосередньо пов`язана із збільшенням загального оподаткованого доходу як бази оподаткування і цим податком.

Що стосується висновків акту перевірки про заниження позивачем податку на додану вартість в перевіряємий період та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового періоду за грудень 2016 року на суму 22936 грн., слід зазначити таке.

В силу п. 198.3 ст. 198 ПК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

За змістом п.п. «г» п. 198.5 ст. 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Перевіркою встановлено, що на порушення п.п. «г» п. 198.5 ст. 198, п. 198.6 ст. 198 ПК України позивачем не нараховано податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу (виходячи з вартості їх придбання), за товарами/послугами, під час такого придбання яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, у результаті чого занижено податок на додану вартість за грудень 2015 р. в сумі 84278 грн., за грудень 2016 р. в сумі 182554 грн.

Даний висновок відповідача ґрунтується виключно на тому, що протягом 2015-2016 років позивачем було придбано ТМЦ (дизельне паливо), суми податку під час придбання яких були включені до податкового кредиту, однак в подальшому була відсутня реалізація таких ТМЦ, і які згідно довідки позивача не значаться в залишках товарів станом на 31.12.2015 та 31.12.2016. Тобто, відповідач в цьому випадку вважає, що такі ТМЦ (дизельне паливо) були використані в операціях, що не є господарською діяльністю платника. Одночасно із цим вказує, що до перевірки позивач не надала жодних документів, які підтверджують використання придбаного товару в господарській діяльності.

Надаючи оцінку цим доводам відповідача слід зважати на те, що обставини використання позивачем придбаних ТМЦ (дизельне паливо) у власній господарській діяльності пов`язаній із задоволенням потреб транспортних засобів у паливно-мастильних матеріалах, встановлювалися судом при вирішенні питання щодо віднесення відповідних витрат до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних із отриманням доходів, про що було наведено вище.

Стосовно вказівки відповідача на відсутність залишків ТМЦ на кінець звітного періоду, як і ненадання інших відомостей щодо з`ясування відстані пройдених маршрутів, ТТН, подорожніх листів, тощо, слід зазначити, що в цьому випадку позивач, будучи на загальній системі оподаткування, має обов`язок вести Книгу обліку доходів і витрат. Форма та Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат затверджені наказом Міндоходів від 16.09.2013 року № 481. Порядком ведення Книги обліку доходів і витрат не передбачено ведення залишку товарних запасів фізичними особами - підприємцями на загальній системі оподаткування. Поняття «запаси» визначено П(С)БО 9 «Запаси». Водночас, п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1996 року № 996 передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який веде підприємство. Тобто, в цьому випадку дія цього Закону не поширюється на таку категорію суб`єктів господарювання як фізичні особи - підприємці. Отже, нормами чинного законодавства обов`язок щодо ведення товарних запасів фізичними особами - підприємцями на загальній систем оподаткування не передбачений.

Тому твердження контролюючого органу про те, що оскільки придбані ТМЦ не значиться в позивача в залишках станом на 31.12.2015 та 31.12.2016, тому вони використані в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, є безпідставним. В цьому випадку, як зазначалося судом вище, придбані ТМЦ (дизельне паливо) були використані позивачем в перевіряємий період для забезпечення рухомого складу транспортних засобів, тобто в межах господарської діяльності позивача.

Отже, висновок відповідача про заниження позивачем податку на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 244399 грн. є необґрунтованим. Як наслідок, не має підстав вважати правомірним посилання контролюючого органу на завищення позивачем суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового періоду за грудень 2016 року на суму 22936 грн., оскільки останнє є пов`язаним із попереднім.

Так само, при винесені оскаржених податкових повідомлень рішень від 19.12.2017 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ, відповідачем неправомірно проведено розрахунок штрафної санкції виходячи із 50 % від суми нарахованого зобов`язання.

Так, порядок накладення на платника штрафних санкцій у разі визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання передбачено ст. 123 ПК України.

Згідно п. 123.1 ст. 123 ПК України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, то це тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Однак при повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов`язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Тобто, штраф у розмірі 50 відсотків може бути застосовано лише тоді, коли контролюючим органом повторно протягом 1095 днів визначено сума податкового зобов`язання з відповідного податку.

Із розрахунку штрафних санкцій до згаданих вище податкових повідомлень-рішень слідує, що ревізор-інспектор визначаючи штраф в розмірі 50% взяла до уваги постанову Вінницького апеляційного суду від 20.10.2016 по справі № 802/874/14-а.

Втім, зі змісту цієї постанови вбачається, що предметом судового оскарження у справі № 802/874/14-а було податкове повідомлення рішення Вінницької ОДПІ від 10.07.2013 № , яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб.

Виходячи з положень ст.ст. 54, 58 ПК України грошове зобов`язання платника податків визначається саме контролюючим органом та відображається у податковому повідомленні-рішенні. При цьому норми ст. 123 ПК України не ставляться в залежність від факту узгодження такого зобов`язання, а тому штрафна санкція в розмірі 50% може бути застосована тільки тоді, коли з моменту винесення попереднього податкового повідомлення-рішення не пройшло 1095 днів до моменту наступного визначення суми податкового зобов`язання з цього податку контролюючим органом.

Судом встановлено, що попереднє податкове повідомленні-рішення, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб прийняте контролюючим органом 10.07.2013, а дане податкове зобов`язання з цього ж платежу визначено 19.12.2017, тобто поза межами 1095 днів. Отже підстав для застосування штрафної санкції в розмірі 50% у відповідача не було.

Що ж до визначення штрафної санкції в розмірі 50% по податку на додану вартість згідно податкового повідомлення-рішення від 19.12.2017 № , то слід врахувати, що предметом судового оскарження у справі № 802/874/14-а, на яку посилається ревізор у своєму розрахунку, не були податкові зобов`язання з податку на додану вартість. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів про те, що на протязі 1095 днів мало місце повторне визначення позивачу податкового зобов`язання по відповідному платежу. Відтак, правових підстав для застосування штрафної санкції у наведеному вище розмірі у даному випадку у відповідача також не було.

Приймаючи рішення у справі суд зважає на те, що в межах даного спору суд не проводив перевірку правильності визначення кількісних (математичних) величин задекларованих позивачем сум, а констатував безпідставне невизнання відповідачем задекларованих витрат позивача, пов`язаних із придбанням та використанням у господарській діяльності ТМЦ (дизельного палива) та застосування до спірних правовідносин положень Наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43, що, в свою чергу призвело до помилкового наступного визначення податкових зобов`язань із податку на доходи фізичних осіб, військового збору та податку на додану вартість.

Разом з тим, слід зауважити, що повноваження щодо визначення суми грошових зобов`язань та застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є дискреційним повноваженням таких контролюючих органів. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності рішення передбаченим у законі критеріям, не повинен підміняти контролюючий орган та перебирати на себе його повноваження щодо нарахування платнику податків грошових зобов`язань та штрафних санкцій в інших розмірах.

В даному випадку у межах спірних правовідносин визначення правильності об`єкту оподаткування та сум грошових зобов`язань, що підлягають сплаті позивачем, потребують складних арифметичних та методологічних розрахунків, що не входить до компетенції суду, а тому можливості самостійного визначення судом правильної суми податкових зобов`язань виходячи із належного об`єкту оподаткування як і часткового скасування оспорюваних податкових повідомлень-рішень у цьому разі не має.

Беручи до уваги викладені обставини, оскаржені податкові повідомлення-рішення від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № , від 19.12.2017 № у зв`язку зі своєю протиправністю належить скасувати у повному обсязі.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 19.12.2017 № , яким до позивача застосовано штраф в сумі 283,19 грн. за порушення граничних строків реєстрації податкової накладної № 14 від 18.04.2016 року та штраф в сумі 7469 грн. за відсутність реєстрації податкових накладних на суму 14 938 грн., слід зазначити наступне.

За змістом п. 201.10 ст. 201 ПК України ( в редакції, яка існувала на момент виникнення спірних правовідносин) при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних має бути здійснена протягом 15 календарних днів, наступних за датою виникнення податкових зобов`язань, відображених у відповідних податкових накладних та/або розрахунках коригування. У разі порушення цього терміну застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Розмір штрафних санкцій та порядок його застосування визначається згідно ст. 120-1 ПК України.

Як встановлено з матеріалів справи, в ході проведеної перевірки контролюючим органом було встановлено, що позивачем порушено граничні терміни реєстрації податкової накладної № 14 від 18.04.2016 на 2 дні, у зв`язку з чим застосовано штраф у розмірі 10% від суми ПДВ за такою накладною, що становить 283,19 грн.

Також позивачем не були зареєстровані податкові накладні на загальну суму 14938 грн., зокрема за лютий 2015р. на покупця ТОВ «Вінниця-Млин» на суму ПДВ 7652,73 грн., за квітень 2015р. на ТОВ «Стан-Плюс» на суму ПДВ 5868,4 грн., за травень 2015р. на ТОВ «Вінниця-Млин» на суму ПДВ 1416,67 грн., у зв`язку з чим застосовано штраф в розмірі 50%, що становить 7469 грн.

Слід врахувати, що дані висновки відповідача в ході судового розгляду справи позивачем спростованими не були. Більше того, позивачем не надано жодних обґрунтувань щодо протиправності такого рішення.

За наведених обставин, не має підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 19.12.2017 № .

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 листопада 2021 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г. Мацький Є.М.