Справа № 280/7500/21
Суддя: Конишева Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

08 листопада 2021 року Справа № 280/7500/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Конишевої О.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

до Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» Запорізької обласної ради (69063, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 70, )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

19.08.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» Запорізької обласної ради (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним неповне надання Запорізькою обласною клінічною дитячою лікарнею публічної інформації за моїм запитом;

зобов`язати Запорізьку обласну клінічну дитячу лікарню надати мені, ОСОБА_1 , повну інформацію, що запитувалася, та копії відповідних документів.

Ухвалою суду від 25.08.2021 позовну заяву було залишено без руху на підставі ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та встановлено відповідачу термін для усунення недоліків. Позивачем через канцелярію суду надані документи на виконання ухвали суду, якими були усунуті недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 07.09.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, оцінивши повідомлені позивачем обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що до Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» Запорізької обласної ради (далі -лікарня) 30.12.2020 року надійшов лист (вхід. № 1709 ) щодо надання копій медичних документів стосовно проведеної операції (видалення апендициту) ОСОБА_1 .

Відповідач листом від 31.12.2020 року вих. № 2232/02-01-07 повідомив позивачу, що відповідно до статті 32 Конституції України, статей 39-1, 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про захист персональних даних», медичний заклад не має права розголошувати сторонній особі відомості про стан здоров`я, діагноз, факт звернення за медичною допомогою, персональні дані, іншу інформацію щодо пацієнта, а також надавати будь які медичні документи без згоди на це пацієнта. Згідно наданих документів неможливо провести ідентифікацію заявника з пацієнтом лікарні, оскільки документи не завірені належним чином. Зазначено, що згідно Постанови КМУ № 1138 від 17.09.1996 «Про затвердження переліку платних послуг, які надаються в державних закладах охорони здоров`я та вищих медичних закладах освіти» і відповідного наказу лікарні, запитувані позивачем документи відносяться до Переліку платнях послуг, за видачу яких стягується плата відповідно до затверджених тарифів. Зважаючи на вищевикладене, лікарня не може надати запитувані документи.

10.03.2021 відповідачем отримано повторний запит позивача вх. № 425, в якому позивач просив відповідача надати йому копії усіх документів, які стосуються видалення апендикса у нього у Запорізькій обласній клінічній дитячій лікарні (відповідних записів у "Журналі запису оперативних втручань у стаціонарі", медкарти стаціонарного хворого тощо).

Листом від 22.03.2021 вих. №632/02-01-10 відповідач повідомив позивача щодо неможливості надання лікарнею копії медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/о) за 1984 рік, тому що медичні картки за 1984 рік в лікарні відсутні, в зв`язку із закінченням терміну зберігання медичних карток стаціонарного хворого за 1984 рік згідно до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5. Крім того, відповідачем цією відповіддю повідомлено, що відповідно до даних із журналу записів оперативних втручань хірургічного відділення №1 лікарні ОСОБА_1 02.06.1984 року була проведена апендектомія з приводу гострого флегмонозного апендициту.

Відповідач листом від 31.08.2021 №1768/01-09 надав позивачу завірені копії запису з журналу «Журнал срочных операций хирургического отделения I» (форма № 008/у), що розпочатий 13.05.1984 та закінчений 24.06.1984 та зазначив, що згідно до нормативно-правових документів: «Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5; Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 003/о «Медична карта стаціонарного хворого №___», що затверджена Наказом Міністерства охорони здоров`я України 14.02.2012 № 110 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 21.01.2016 № 29), термін зберігання медичних карт стаціонарних хворих (форма № 003/о) складає 25 років, після чого вказані картки підлягають знищенню. Крім того, зазначено, що в жовтні 2000 року, в зв`язку з аварійною ситуацією в лікарні (прорив труб опалювальної системи) було затоплено приміщення архіву. В результаті вказаної ситуації частину медичної документації, в тому числі і медичні картки стаціонарного хворого (форма № 003/о) хірургічного відділення 1 за 1984 рік, було затоплено та медична документація, що затоплена, не підлягала відновленню, про що в лікарні складено комісійний акт.

Позивач зазначає, що відповідачем не надано запитувані ним документи на запит який отримано відповідачем 10.03.2021 вх. № 425, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В статті 34 Конституції України зазначено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Згідно зі статтею 5 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

Частиною 1 статті 1 Закону № 2939-VI визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

За змістом частини 1 статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

У пункті 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запитом на інформацію є прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Частиною 2 цієї статті передбачено що, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Частинами 4 та 5 статті 19 Закону № 2939-VI передбачено, що письмовий запит подається в довільній формі та має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Згідно частин 1, 4 статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч. 2 ст. 23 Закону № 2939-VI).

Відповідно до ст. 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до матеріалів справи спір між сторонами виник через неповне надання відповідачем інформації за запитом позивача.

У розумінні Закону № 2939-VI відповідач є розпорядником публічної інформації і надання відповіді на інформаційний запит позивача у цій справі є її безумовним обов`язком.

Положення Закону № 2939-VI визначають публічну інформацію як таку, що зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Інформації, що міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль, також відповідає критеріям «відображення та документування» і є публічною. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Законодавство України гарантує захист особистого життя кожної людини. Так, стаття 32 Конституції України забезпечує конфіденційність особистої інформації про людину, а стаття 286 Цивільного кодексу України (ЦК) закріплює право кожної фізичної особи на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані під час медичного обстеження.

Згідно зі ст. 391 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 № 2801-ХІІ (далі - Основи законодавства) пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення по медичну допомогу, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації про стан здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел (частина 3 ст. 286 ЦК).

Пацієнт, який досяг повноліття, має право отримати достовірну і повну інформацію про стан свого здоров`я, у т. ч. ознайомлюватися з відповідними медичними документами, що стосуються його здоров`я (ст. 39 Основ законодавства). Батьки (усиновлювачі), опікун, піклувальник мають право на отримання інформації про стан здоров`я дитини або підопічного. Аналогічні права для вказаних суб`єктів передбачені частиною 2 ст. 285 ЦК. Тобто праву на отримання інформації відповідає обов`язок медичних працівників, передбачений ст. 39 Основ законодавства, - надати пацієнтові в доступній формі інформацію про стан його здоров`я, мету проведення запропонованих досліджень і лікувальних заходів, прогноз можливого розвитку захворювання, у т. ч. наявність ризику для життя і здоров`я.

Конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов (ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону № 2939 кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається. Цьому праву відповідає обов`язок розпорядників інформації, які володіють інформацією про особу, згідно з пунктом 1 частини 3 ст. 10 Закону № 2939 надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення статей 3, 23, 31, 47, 48 Закону України «Про інформацію» та статті 12 Закону України «Про прокуратуру» від 30.10.1997 № 5-зп (далі - Рішення № 5) медична інформація, яка є свідченням про стан здоров`я людини, історію її хвороби, про мету запропонованих досліджень і лікувальних заходів, прогноз можливого розвитку захворювання, в т. ч. про наявність ризику для життя і здоров`я, за своїм правовим режимом належить до конфіденційної, тобто інформації з обмеженим доступом. У Рішенні № 5 також зазначено, що лікар зобов`язаний на вимогу пацієнта, членів його сім`ї або законних представників надати їм таку інформацію повністю і в доступній формі. Тому законні представники мають право на отримання у повному обсязі відомостей, що становлять зміст поняття «медична інформація», згідно з чинним законодавством України.

Позивач звертався до відповідача із запитом, в якому просив надати копії медичних документів стосовно проведеної операції (видалення апендициту) позивачу.

Оскільки відповідь відповідача від 22.03.2021 №632/02-01-10 не містить інформацію щодо запитуваних позивачем документів, суд приходить до висновку про неправомірну відмову відповідача в наданні інформації, що відповідає ст. 22 Закону № 2939-VІ.

Враховуючи наявність законодавчо встановленого обов`язку відповідача надавати публічну інформацію на запит, та встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що відповідь розпорядника інформації від 22.03.2021 року є неправомірною в розумінні Закону № 2939-VІ та порушує право позивача на доступ до інформації. Відповідач, як розпорядник інформації, не надавши запитувану інформацію на запит позивача зареєстрований 10.03.2021 року, вчинив протиправну бездіяльність, а тому позовна вимога в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Проте, оскільки відповідач листом від 31.08.2021 №1768/01-09 надав позивачу запитувану ним інформацію, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача надати позивачу повну інформацію, що запитувалася, та копії відповідних документів, не підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).

На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Стосовно відшкодування витрат на поштові відправлення, суд зазначає таке.

На підтвердження понесених витрат на пересилання поштової кореспонденції позивачем надано до суду:

копію поштової накладної № 55 від 01.09.2021 про пересилання документів на адресу відповідача на суму 27,00 грн. та копію поштової накладної №55 від 01.09.2021 за конверт на суму 2,00 грн.;

копію поштової накладної № 55 від 19.10.2021 про пересилання документів на адресу відповідача на суму 30,00 грн. та копію поштової накладної №55 від 19.10.2021 за конверт на суму 2,00 грн.

Суд наголошує на тому, що в силу вимог частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 138 КАС України розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Витрати на поштові відправлення, про які заявлено позивачем, є пов`язаними з розглядом справи в розумінні статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що надані заявником товарні чеки є належним доказом у справі, оскільки зі змісту товарного чеку вбачається копії яких саме документів були виготовлені та направлені.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування на користь позивача витрат за відправлення з описом вкладень копій заяви та відповіді на відзив учасникам справи та вартість поштових конвертів, у розмірі 61,00 грн., оскільки факт їх понесення заявником підтверджено належними та допустити доказами.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 135 КАС України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 №590 затверджені граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, згідно яких за відрив від звичайних занять - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові у зв`язку з явкою до суду обчислюється пропорційно до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлено законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати його розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, судове засідання по справі не призначалось, тому підстав для задоволення судових витрат в цій частині не має. Витрати особистого часу ні чим не передбачені.

Крім того, суд зазначає, що витрати на друк та копіювання документів, комісія банку за сплату судового збору не є витратами у розумінні статті 132 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» Запорізької обласної ради (69063, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 70, ) - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» Запорізької обласної ради щодо відмови у наданні відповіді у повному обсязі на заяву ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 10.03.2021 року вх. № 425.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) та витрати пов`язані з розглядом справи у розмірі 61,00 грн. (шістдесят одну гривню 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна дитяча лікарня» Запорізької обласної ради (69063, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 70, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 08.11.2021.

Суддя О.В. Конишева