Справа № 300/954/21
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 300/954/21 пров. № А/857/12602/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року (головуючий суддя Григорук О.Б., м.Івано-Франківськ) у справі №300/954/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

16.03.2021 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2019 по 25.02.2021 у розмірі 37628,91 грн.

Позов обґрунтовує тим, що станом на день звільнення позивача (02.08.2019) відповідачем не проведено повного розрахунку при звільненні, зокрема, не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зазначено, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення виплачені позивачу 26.02.2021, тобто через 573 дні після звільнення, на виконання судового рішення. Вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2019 по 25.02.2021 у розмірі 37628,91 грн., з урахуванням істотності частки складових грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та, індексації грошового забезпечення із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні 13,15%.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року адміністративним позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з 03.08.2019 по 25.02.2021. Стягнуто з Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення за період з 03.08.2019 по 25.02.2021 в сумі 37133 (тридцять сім тисяч сто тридцять три) грн. 90 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що вимоги КЗпП не поширюються на військовослужбовців, оскільки вони не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями. Виплата компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні осіб, що проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

На підставі наказу командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (по особовому складу) від 27.07.2019 №230 командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 звільнено у запас відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "б" (за станом здоров`я).

Відповідно до витягу з наказу військового комісара Коломийського об`єднаного міського військового комісаріату (по стройовій частині) №96 від 02.08.2019 позивача з 02.08.2019 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі №300/1963/20 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018, та щодо ненарахування і невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки. Зобов`язано Івано-Франківський обласний військовий комісаріат нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця - квітень 2014 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2021 у справі №300/1963/20 рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі №300/1963/20 скасовано в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, та щодо ненарахування і невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки. Зобов`язано Івано-Франківський обласний військовий комісаріат нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015 рік, 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, та нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. В задоволенні решти позовних вимоги відмовлено. В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року у справі №300/1963/20 залишено без змін.

Івано-Франківським обласним територіальним центром комплектування, на виконання вказаних рішень у справі №300/1963/20, відповідно до виписки з банківського рахунку позивача АТ КБ "ПриватБанк" позивачу 26.02.2021 виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення в сумі 37616,58 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Стаття 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ( Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі .

Згідно із частиною 1 статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 4 статті 9 цього ж Закону встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Як встановлено частиною 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (Закон № 2232-ХІІ), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, апеляційний суд звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

Тому слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Приписами частини 1 статті 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із положеннями статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що норми статей 116 та 117 КЗпП хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

З огляду на викладене посилання апелянта на те, що вимоги КЗпП не поширюються на військовослужбовців, оскільки вони не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, а тому виплата компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні осіб, що проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, на переконання апеляційного суду, є безпідставними і до уваги не беруться.

Оглядаючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до довідки Івано-Франківського обласного військового комісаріату сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням, тобто червень-липень становить 30462,04 грн., розмір одноденного заробітку - 499,38 (30462,04/61 день) грн. Кількість днів, впродовж яких затримано виплати при звільненні з 03.08.2019 по 25.02.2021 - 572. Таким чином, середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку становить 285645,36 (499,38х572 дні) грн.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи: розмір простроченої заборгованості з виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення до суду, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, дії сторін у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявленої позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, апеляційний суд вважає, що підлягає до зменшення розмір відшкодування, передбачений статтею 117 Кодексу законів про працю України до 13% середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За таких обставин, суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки - в сумі 37133,90 гривень (285645,36*13%).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 травня 2021 року у справі № 300/954/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний