Справа № 380/6035/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 рокуЛьвівСправа № 380/6035/21 пров. № А/857/13967/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Большакової О. О., Ніколіна В. В.

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року у справі № 380/6035/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання протиправної ухвали, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції Кухар Н. А.,

час ухвалення рішення 20.07.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 23.07.2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Львівської міської ради, в якому (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) просив визнати протиправною ухвалу - відмову Львівської міської ради №514 у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки з метою її подальшої безоплатної передачі у приватну власність в урочищі Голоско м. Львів з метою будівництва індивідуального житлового будинку; зобов`язати відповідача у місячний строк надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки з метою її подальшої безоплатної передачі у приватну власність в урочищі Голоско м. Львів з метою будівництва індивідуального житлового будинку; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати; стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб за рахунок бюджетних асигнувань.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради №514 від 25 березня 2021 року «Про відмову у наданні гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в урочищі ОСОБА_2 ». Зобов`язано Львівську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 жовтня 2019 року з врахуванням мотивів суду. Стягнуто з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням у частині повторного розгляду заяви та стягнення моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в цій частині прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає зміні, покликаючись на те, що зобов`язання відповідача повторно розглянути його заяву не є належним способом захисту його прав та має вільне трактування і дає можливість відповідачу знову порушити його права. Також зазначає, що у нього наявні належні медичні документи, які підтверджують стрімке, значне та незворотне погіршення його стану здоров`я внаслідок стресу, переживань та морального напруження, які в свою чергу спричинили загострення його хронічного захворювання нирок, що стрімко прогресувало з моменту порушення його прав Львівською міською радою. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача повторного розгляду справи та відшкодування моральної шкоди та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Крім того, не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що відповідно до ст.12 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальних громад відносить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Зазначає, що вказана стаття Земельного кодексу України надає відповідачу дискреційне право на вирішення кола питань в межах закону, а волевиявлення Львівської міської ради щодо земельної ділянки, яку хоче отримати ОСОБА_1 у приватну власність, відображено 25 березня 2021 року в ухвалі «Про відмову у наданні гр. ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в урочищі Голоско». Звертає увагу, що при прийнятті оскаржуваної ухвали Львівська міська рада діяла в межах повноважень, враховуючи інтереси мешканців територіальної громади м. Львова. Крім того, зазначає, що підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди відсутні, оскільки відсутні будь-які доводи щодо заподіяння міською радою моральної шкоди, вказані вимоги жодним чином не пов`язані з діями або бездіяльністю відповідача, оскільки така шкода жодним чином необґрунтована та не надано жодного документа на підтвердження її наявності у позивача. Вважає, що покликання позивача на хронічне захворювання нирок, яке наявне з 2018 року та яке прогресує незалежно від прийняття оскаржуваного рішення є безпідставним, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між рішення Львівської міської ради та завданням моральної шкоди позивачу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу Львівської міської ради, в якій зазначає, що відповідач, розглянувши його звернення на сесії 25 березня 2021 року, повторно порушує його права і відмовляє у наданні дозволу на розробку проекту проекту землеустрою. Вважає, що підстава відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою як відсутність документів, передбачених ухвалою міської ради від 14 вересня 2017 року №2372 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток адміністративних послуг, які надає Львівська міська рада» є неправомірною і суперечить нормам частини 7 статті 118 Земельного кодексу України. Звертає увагу, що вищезазначені дії відповідача спричинили стрімке погіршення його здоров`я. Таким чином, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача та задовольнити його апеляційну скаргу в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги відповідача та підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а його апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку неможливістю забезпечити явку представника, разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи за клопотанням відповідача; явка учасників справи у судове засідання не була визнанна судом обов`язковою, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі представника відповідача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 16 жовтня 2019 року звернувся до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки з метою її безоплатної передачі у приватну власність в урочищі Голоско, м. Львів з метою будівництва індивідуального житлового будинку з графічними матеріалами.

На заяву від 16 жовтня 2019 року №3-В-123555/АП-2403 Управлінням земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради надано відповідь листом від 06 листопада 2019 року №2403-4780, зі змісту якої вбачається, що запропонована позивачем до закріплення земельна ділянка входить у межі земельної ділянки, яку запропоновано закріпити за ОКСТ "Об`єднання" з метою надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва.

Зі змісту інформації наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області у довідці від 29 жовтня 2019 року №31-13-0.37-8614/169-19 на заяву від 15 жовтня 2019 року №0-8257/0/256-19 вбачається, що земельна ділянка в урочищі Голоско м. Львів згідно з представленим планом земельної ділянки відноситься до земель м. Львів, які не надані у власність або користування.

Позивач не погоджуючись з діями відповідача звернувся в суд за захистом свої прав та інтересів з позовною заявою.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Львівської міської ради щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 16 жовтня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою подальшого її безоплатного отримання у приватну власність з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку» орієнтовною площею 0.10 гектара в урочищі Голоско м. Львів; зобов`язано Львівську міську раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 жовтня 2019 року та вирішити питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0.10 гектара в урочищі Голоско м. Львів, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні; в іншій частині позову відмовлено.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 січня 2020 року Львівська міська рада розглянула заяву позивача від 16 жовтня 2019 року №3-В-123555/АП-2403 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою подальшого її безоплатного отримання у приватну власність з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку» орієнтовною площею 0.10 гектара в урочищі Голоско м. Львів.

Ухвалою №514 від 25 березня 2021 року Львівська міська рада відмовила ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою подальшого її безоплатного отримання у приватну власність з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку» орієнтовною площею 0.10 гектара в урочищі Голоско м. Львів у зв`язку з відсутністю документів, передбачених ухвалою міської ради від 14 вересня 2017 року №2372 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток адміністративних послуг, які надає Львівська міська рада».

ОСОБА_1 вважаючи, що оскаржуваним рішенням порушено його права, звернувся з цим позовом в суд.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що Львівська міська рада, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки площею 0,10 гектара для будівництва та обслуговування житлового будинку, не зазначила жодної з підстав, передбачених ч.7 ст.118 ЗК України для відмови в наданні вищезазначеного дозволу позивачу, тому оскаржуване рішення відповідача підлягає скасуванню, а належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 жовтня 2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки з метою її подальшої безоплатної передачі у приватну власність в урочищі Голоско м. Львів з метою будівництва індивідуального житлового будинку з врахуванням мотивів суду. Крім того, враховуючи вік позивача, стан його здоров`я (позивачу встановлено ІІ групу інвалідності), зважаючи на доведеність заподіяної йому відповідачем моральної шкоди, виходячи з характеру допущених стосовно нього порушень, глибини та обсягу його моральних страждань, засад розумності, виваженості і справедливості, а також з урахуванням усіх обставин справи, які мають істотне значення, суд дійшов висновку, що розумним, справедливим та співмірним розміром моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача є 2000 (дві тисячі) грн.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із ч.2 ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Ст.116 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п.б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з ч.1 ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Крім того, ст.12 ЗК України передбачає, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, серед інших належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови у передачі регламентовані нормами ЗК України.

Ст.118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Приписами абзацу першого частини сьомої статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

При цьому, частиною сьомою статті 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що чинним законодавством визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відмова у наданні дозволу з інших підстав не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою подальшого її безоплатного отримання у приватну власність з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку» орієнтовною площею 0.10 гектара в урочищі Голоско м. Львів в ухвалі №514 від 25 березня 2021 року Львівська міська рада вказала на відсутність документів, передбачених ухвалою міської ради від 14 вересня 2017 року №2372 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток адміністративних послуг, які надає Львівська міська рада».

Колегія суддів зазначає, що наведені відповідачем підстави відмови, викладені у вищезазначеній ухвалі, не передбачені статтею 118 Земельного кодексу України, оскільки перелік законних підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно зазначив про те, що відповідачем не надано доказів, чим саме місце розташування бажаної земельної ділянки 0,10 га не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, оскільки надані позивачем документи на цей предмет не розглядалися. Доказів протилежного суду не надано.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що Львівська міська рада, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,10 га, діяла не у межах і не у спосіб, визначений Земельним кодексом України, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Доводи відповідача в цій частині колегія суддів відхиляє і вважає безпідставними, виходячи з наведених вище мотивів.

Щодо доводів позивача про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Ч.4 ст.245 КАС України передбачає, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми вбачається, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Тобто, в контексті обставин спору застосування обраного позивачем способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Разом з тим, наведених обставин, як правильно зазначив суд першої інстанції, не встановлено, оскільки відповідач не перевіряв чи дотримано позивачем усі умови визначені ст.118 ЗК України для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою подальшого її безоплатного отримання у приватну власність з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку» орієнтовною площею 0.10 гектара в урочищі Голоско м. Львів, а тому з врахуванням таких обставин в суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах, колегія суддів враховує роз`яснення, які наведені в постанові Пленуму ВАС України № 7 від 20 травня 2013 року Про судове рішення в адміністративній справі, згідно з яким у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Суд може ухвалити судове рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

За своєю правовою природою повноваження відповідача щодо надання дозволу на розробку проектів землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Разом з тим, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, враховуючи підстави відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Львівська міська рада, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки площею 0,10 гектара для будівництва та обслуговування житлового будинку, не зазначила жодної з підстав, передбачених ч.7 ст.118 ЗК України для відмови в наданні вищезазначеного дозволу позивачу, тому оскаржуване рішення відповідача підлягає скасуванню, а належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16 жовтня 2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки з метою її подальшої безоплатної передачі у приватну власність в урочищі Голоско м. Львів з метою будівництва індивідуального житлового будинку з врахуванням мотивів суду.

Щодо доводів позивача (апелянта) про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 прожиткових мінімумів позивач пов`язує з протиправним діями та бездіяльністю Львівської міської ради щодо тривалого періоду розгляду заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою .

Відповідно до ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У матеріалах справи міститься ряд медичних документів, які підтверджують, що у позивача з квітня 2018 року виявлено патологію нирок та у 2021 році була проведена трансплантація нирки, у нього значне погіршення загального фізичного самопочуття, постійна слабкість, постійне регулярне та пожиттєве приймання імуносупресивних медикаментів, а також систематична втомлюваність, нестабільний артеріальний тиск (а.с.145-167).

Колегія суддів зазначає, що вищезазначені документи про стан здоров`я позивача не встановлюють причинно-наслідковий зв`язок погіршення стану здоров`я у зв`язку з діями відповідача, такі констатують факт стану здоров`я позивача. Тому покликання на медичні документи, як на докази завдання відповідачем моральної шкоди, яку позивач оцінює у розмірі 100 прожиткових мінімумів, колегія суддів до уваги не приймає.

Разом з тим, враховуючи у спірних правовідносинах поведінку відповідача щодо розгляду клопотань про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, стан здоров`я позивача, ІІ групу інвалідності, виходячи з характеру допущених стосовно нього порушень, а також з урахуванням усіх обставин справи, які мають істотне значення, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про понесення позивачем моральної шкоди, однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, розумним, справедливим та співмірним розміром моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, є розмір - 2000 (дві тисячі) грн.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені скаржниками в апеляційних скаргах обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 липня 2021 року у справі № 380/6035/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді О. О. Большакова
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 08 листопада 2021 року.