Справа № 420/13496/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021 року №180-21, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Рішенням Державної міграційної служби України від 11.06.2021 року №180-21 позивачеві відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27.07.2021 року Позивач отримав повідомлення №463 від 16.07.2021 року, видане Управлінням з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення ДМСУ є неправомірним та необгрунтованим з наступних причин.

На даний час ситуація в країні походження Позивача погіршилась. Це підтверджується інформацією по країні походження:

1. Центр новостей ООН, Насилие в Израиле и на оккупированных палестинских территориях: в ООН призывают остановиться , 14 мая 2021;

2. Международная Амнистия ( Amnesty International ), Мирные жители расплачиваются за эскалацию боевых действий между Израилем и палестинскими группировками, 14 мая 2021;

3. Центр новостей ООН Специальный координатор ООН на Ближнем Востоке: ситуация чревата полномасштабной войной, 12 мая 2021.

Таким чином, відповідно до цієї інформації, позивач має цілком обґрунтовані підстави для надання йому додаткового захисту в Україні.

Окрім того, пунктом 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового чи тимчасового захисту» встановлено, що:

«особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання

застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару,

чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання,

або загальнопоширеного насильства, в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини,

і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань».

Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, заява позивача відповідає критеріям і для визнання його біженцем, і особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, ДМСУ при прийнятті оскаржуваного рішення зазначені обставини до уваги не прийняла.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 02.08.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Ухвалою суду від 02.08.2021 року витребувано з Державної міграційної служби України належним чином завіреної копії особової справи ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 02.08.2021 року зупинено провадження по справі.

Відповідно ст.162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

28.09.2021 року за вх. № 46834/21 від Державної міграційної служби України (за підписом В. Діордиця) надійшов відзив на адміністративний позов та копія матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

Відзив обґрунтовано наступним.

ДМС України не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 за справою №420/3084/19, ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято наказ від 22.10.2019 № 201 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

реальна спроба обґрунтувати заяву;

надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, існують суттєві розбіжності. Також, причини його виїзду за межі країни громадянської належності жодним чином не пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивачем не були жодним чином обґрунтуванні власні побоювання стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Також, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення співбесід позивач не надав жодних конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Крім цього, позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в країні громадянської належності.

Так, позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину. Зі слів позивача, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів (арк. 5 протоколу співбесіди від 06.05.2019). Також, за матеріалами особової справи шукача захисту відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у позивача або його родичів проблем з представниками державних органів влади країни громадянської належності, відсутнє пряме порушення прав його близьких родичів у Палестині (арк. 4 протоколу співбесіди від 06.05.2019, арк. 3 співбесіди від 23.06.2020). Ймовірну загрозу для себе у випадку повернення на Батьківщину позивач вбачає лише у діяльності руху ХАМАС.

06.05.2019 позивачу під підпис були доведені права та обов`язки шукачів захисту на території України та було наголошено на необхідності інформування управління про зміну фактичного місця проживання. У зв`язку з тривалим нез`явленням, у відповідності до інформаційного листа був направлений виклик на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ). Крім цього, з метою встановлення причин нез`явлення до підрозділу, було здійснено телефонний дзвінок на номер НОМЕР_1 , який був вимкнений. Через уникнення проходження процедурних заходів, згідно з наказом УПШЗСІ ГУДМС в Одеській області від 14.11.2019 № 218, приймаючи до уваги вмотивоване подання, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було призупинено. 17.06.2020 позивач звернувся із письмовим клопотанням щодо поновлення розгляду заяви, на підставі наказу УПШЗСІ ГУДМС в Одеській області від 18.06.2020 №115, після отримання пояснень та проведення додаткового протоколу співбесіди, з урахуванням вмотивованого подання, розгляд заяви було поновлено. У відповідності до отриманих пояснень, уникнення проходження процедурних заходів відбулось у зв`язку з тимчасовим працевлаштуванням за межами м. Одеса, зміною місця фактичного проживання та номеру телефона.

З огляду на вищенаведене та з урахуванням зазначених мотивів звернення можливо дійти висновку, що процедура набуття міжнародного захисту використовується позивачем з метою досягнення власних цілей, а саме тимчасово легалізуватись на території України.

Варто зазначити, зі слів позивача, його батьки, три брати та дві сестри наразі проживають у регіоні його постійного проживання м. Хан Юніс (Палестина), родина допомагає позивачу матеріально, їм нічого не загрожує, ситуація у місті задовільна (арк. З протоколу співбесіди від 06.05.2019, арк. 2,3 співбесіди від 23.06.2020, арк. 1,2, співбесіди від 08.04.2021). Також, позивач повідомив, що до насильницьких зникнень або викрадень у Палестині родичі причетні не були (арк. 3 протоколу співбесіди від 23.06.2020).

У відповідності до отриманих пояснень позивач побоюється потрапити за грати або зазнати переслідувань зі сторони ХАМАС через участь у маніфестаціях на території Палестини (арк. 3 співбесіди від 23.06.2020). Зі слів позивача, виїзд з Палестини був пов`язаний з бажанням отримати вищу освіту в Україні (акр. 6 співбесіди від 06.05.2019). З матеріалів особової справи вбачається, що позивач двічі отримував візу до України, у 2016 та 2017 роках відповідно.

Слід зазначити, що першу можливість виїзду з Палестини позивач не використав, другою візою скористався лише через 3 місяці з моменту її отримання, хоча зі слів позивача, будь-яких проблем з виїздом він не мав (арк. 4 співбесіди від 06.05.2019, арк. 2 співбесіди від 23.06.2020).

Так, за твердженнями позивача, наразі в Палестині стабільна ситуація, його родичам нічого не загрожує (арк. 2,3 співбесіди від 23.06.2020). Позивач також зазначає, що у випадку повернення на Батьківщину його життю не буде загрожувати виконання вироку про смертну кару, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання та він може лише потрапити до в`язниці у зв`язку з діями, які можуть бути кваліфіковані як хуліганство(кидання камінням) під час проживання в Палестині (арк. 4 співбесіди від 23.06.2020). Таким чином, з огляду на вищенаведене, враховуючи актуальну ІКП та відсутність фактичних доказів існування загрози його життю у разі повернення або будь-яких переслідувань на Батьківщині, на думку ТУ ДМС України в Одеській області розглядати заяву позивача в контексті надання йому міжнародної форми захисту не передбачається можливим.

Під час проведення процедурних заходів позивач вказує, що через його участь у мітингах та демонстраціях на території країни походження у 2017 році, він побоюється зазнати переслідувань з боку руху ХАМАС у випадку повернення на Батьківщину (заява від 22.04.2019, арк. 2,3 співбесіди від 23.06.2020).

Стосовно обґрунтованості неможливості повернення позивача на Батьківщину та його опозиційної діяльності у складі ФАТХ було встановлено наступне. Так, в заяві про звернення за міжнародним захистом від 22.04.2019 позивач стверджує, що останній раз він був заарештований представниками ХАМАС у лютому 2017 року та позбавлений волі строком на 3 місяці (арк. 2 заяви). Натомість, під час проведення анкетування від 24.04.2019 було встановлено, що позивача двічі заарештовував вказаний палестинський рух у лютому та грудні 2017 року відповідно, обидва рази його утримували у місцях позбавлення волі протягом З місяців (арк. 4). В той самий час, з протоколу співбесіди спостерігається, що, насправді, позивач був затриманий на 3 місяці у сумі: при першому арешті - на 2 місяці, при другому - на 1, пояснити вказані розбіжності останній не зміг (арк. 5,6 від 06.05.2019). Також, згідно з протоколом співбесіди від 06.05.2019, позивач ніколи не був членом будь-якої політичної партії в Палестині, власних політичних поглядів немає, труднощів зазнавав через політичну діяльність батька (арк. 3,5 співбесіди). Разом із тим, у відповідності до отриманих пояснень в ході проведення протоколу співбесіди від 23.06.2020, позивач також вступив до складу вказаної ФАТХ у 2015 році, однак партійного квитка не отримував, обов`язки полягали у розклейці об`яв організації (арк. 2). Зазначені розбіжності були прокоментовані тим, що батько перший вступив до партії ФАТХ та отримав партійний квиток, якого позивач не мав (арк. З співбесіди від 23.06.2020). Хоча, вході проведення співбесіди від 06.05.2019, позивач повідомив, що надати будь - яке підтвердження членства батька у вказаній організації змоги не має так як батька партійний білет не отримував (арк. 3). Слід зазначити, що батько місця проживання не змінював, йому, як і всім іншим родичам позивача, нічого не загрожує (арк. 1,2 співбесіди від 08.04.2021).

Отже, оформлення нового паспортного документу свідчить про можливість та бажання позивача користуватись захистом країни своєї громадянської належності.

Вищезазначене свідчить про відсутність проблем з органами державної влади, позивач не перебуває в розшуку на території громадянської належності і вказує на бажання позивача користуватися захистом даної країни та бажанням держави забезпечувати його права як громадянина, що в свою чергу, підтверджує те, що особа не потребує міжнародного захисту так як він продовжує користуватися захистом органів офіційної влади, добровільно приймаючи захист своєї країни, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Громадянин Палестини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Хан Юніс (Палестина).

З матеріалів особової справи №2019OD006169, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою без громадянства (Палестина), уродженцем м. Хан Юніс, район Насір, за національністю - палестинець, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Прибув в Україну сам. Рідна мова - арабська, володіє на початковому рівні англійською.

Члени сім`ї, які не супроводжують заявника: ОСОБА_2 (батько), проживає в Палестині, м. Хан Юніс, р-н Джія; ОСОБА_4 (мати), проживає в Палестині, м. Хан Юніс, р-н Джія.

Навчався в: школі «ОСОБА_1» у 1998-2010 роках; соціальному університеті у 2010-2012 роках; у Полтавській державній аграрній академії на факультеті будівництва 02.04.2018 року, навчання не закінчив.

Працював в Палестині в м. Газа будівельником у 2012-2015 роках.

31.01.2017 позивач вперше вибув автомобільним сполученням з м. Газа (Палестина) до м. Каїр (Єгипет) з метою подальшого виїзду до України, але через закінчення терміну дії візи 11.02.2017 повернувся до Палестини.

08.02.2018 позивач вдруге вибув авіасполученням за напрямом Каїр (Єгипет) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Державний кордон перетнув 12.02.2018, легально, на підставі паспортного документу гр. Палестини та оформленої візи типу Б № У02968749 (строком дії з 15.12.2017 до 14.03.2018).

Позивач у лютому 2018 року легально виїхав з країни постійного проживання з м. Газа рейсовим автобусом до Єгипту (м. Каїр), звідки 12.02.2018 року вибув авіарейсом Каїр (Єгипет) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна) на підставі проїзного документу серії 3568634 та оформленої візи типу D №Y02968749.

22 квітня 2019 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області (а.с.88-90) та 24 квітня 2019 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій обґрунтовує причини звернення наступним. Позивач зазначає, що приїхав в Україну навчатись, однак через фінансові труднощі його виключили з університету. До Палестини повернутись не може через військові дії між організацією «Хамас» та Ізраїльськими військами, які відбуваються у містах Сектору Газа. Вказує що двічі 02.02.2017 року та у грудні 2017 року до нього застосовувалось насильство зі сторони «Хамас», оскільки приймав участь у демонстраціях проти них.

06 травня 2019 року за результатами розгляду особової справи заявника №2019OD0069 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити особі без громадянства (Палестина) ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.138-143).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 оскаржив його у судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 по справі №420/3084/19 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 84 від 06.05.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути питання щодо оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

ГУ ДМС України в Одеській області не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції було подано апеляційну скаргу.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 по справі № 420/3084/19 апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 - залишено без змін.

ГУ ДМС України в Одеській області не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанції було подано касаційну скаргу.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 19.11.2019 по справі № 420/3084/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 за справою № 420/3084/19, ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято наказ від 22.10.2019 № 201 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21.04.2021 р. затверджено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11.06.2021 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №180-21 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Суд перевіряє дії відповідача на відповідність вимогам ч.2-3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

При цьому, під час вирішення вказаної справи суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо надання статусу біженця, а ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та інформацією, що стосується особисто заявника.

При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації: із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно положень статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Відповідно до частини третьої статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно з Конституцією України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно зі статтею 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Суд зазначає, що відповідно до актуальної інформації по країні походження позивача (https://www.refworld.org.ru/docid/609ebl227.html), ООН обеспокоены продолжением эскалации насилия на оккупированных палестинских территориях и в Израиле: число жертв с обеих сторон растет, мирное население терпит лишения. Особенно,,обострилась гуманитарная ситуация в секторе Газа, где из-за конфликта происходят - перебои с доступом к воде, средствам гигиены и медицинским услугам - и все это на фоне продолжающейся пандемии СОVID-19.

Всплеск насилия начался с попытки израильских властей выселить из оккупированного Восточнрго Иерусалима палестинские семьи. Еще одно «яблоко раздора» - доступ к мечети Аль-ЛкСц на Храмовой горе, которая является священным местом для представителей трех религий: иудаизма, мусульманства и христианства. Столкновения в Восточном Иерусалиме вызвали новые проявления насилия со стороны как палестинцев, так и израильтян, включая ракетные обстрелы и авиаудары.

Международная Амнистия ( Amnesty International ), Мирные жители расплачиваются за эскалацию боевых действий между Израилем и палестинскими группировками. Amnesty International призывает соблюдать международное гуманитарное право, 14 мая 2021 (https://www.refworld.org.ru/docid/609ebl3a3c3.html), «Как израильские силы, так и палестинские вооружённые группы безнаказанно совершают военные преступления и другие нарушения. У Израиля печальный послужной список совершения незаконных нападений в Газе, убийств и ранений гражданских лиц, включая совершение военных преступлений и преступлений против человечности. Палестинские вооружённые группировки также безнаказанно нарушают международное гуманитарное право», - подчеркнул он.

Центр новостей ООН Специальный координатор ООН на Ближнем Востоке: ситуация чревата полномасштабной войной, 12 мая 2021 (https://www.refworld.org.ru/docid/609ebl20395.html), по данным Управления ООН по координации гуманитарной деятельности, по состоянию на вторник 17:00 по местному времени в результате авиаударов Израиля по сектору Газа погибло не менее 28 человек, в том числе 10 детей. В Израиле в ходе ракетных обстрелов из Газы были убиты две женщины. Сообщается, что с обеих сторон много раненых.

Международная Амнистия (Amnesty International), Доклад Amnesty International 2017/18: Права человека в современно, мире, 1 января 2018, (https://www.refworId.org.ru/docid/5adeBae4.html), Палестинские власти на Западном берегу и фактическая администрация ХАМАСа в секторе Газа стали ещё сильнее ограничивать свободу выражения мнений. В обоих районах сотрудники силовых структур безнаказанно применяли к задержанным пытки и жестокое обращение Власти Западного берега показательно наказывали администрацию ХАМАСа, тем самым дополнительно снижая доступность жизненно важных услуг для гражданского населения, что усугубляло гуманитарный кризис, вызванный израильской военной блокадой Газы. На фоне непрекращающихся внутриполитических распрей власти Западного берега и Газы, прибегая к угрозам и запугиванию активистов и журналистов, подавляли мирное выражение мнений, в том числе освещение событий и критику. НКО «Палестинский центр по развитию и свободам СМИ» возложила на палестинские власти Западного берега ответственность за 147 посягательств на свободу СМИ в течение года, в частности за произвольные задержания, жестокое обращение на, , допросах, изъятие оборудования, нападения, запреты на освещение событии р .блокировку 29 сайтов, критиковавших власти Западного берега Палестинская полиция- и. другие силовики с Западного берега, а также полиция и силовые структуры ХАМАСа в Газе часто и безнаказанно пытали и подвергали жестокому обращению задержанных. В палестинское национальное учреждение по правам человека, Независимую комиссию по правам человека (НКПЧ), поступили сотни сообщений о пытках и жестоком обращении с задержанными, содержащимися на Западном берегу и в Газе.

И в Газе, и на Западном берегу нарушения прав человека, включая незаконные убийства и пытки, оставались безнаказанными.

Оскільки ситуація між Ізраїлем, Палестинськими угрупуваннями, в секторі Газа залишається нестабільною та невизначеною, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання притулку. З огляду на те, що ситуація в країні походження позивача є нестабільною і найближчим часом може залишатися невизначеною, а також з урахуванням гуманітарної кризи, що розгортається в цій країні, є підстави для вирішення питання про призупинити примусового повернення громадян Палестини та осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, включаючи тих, чиї заяви про надання притулку було відхилено.

За таких обставин, суд вважає, що оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України № 180-21 від 11.06.2021 року підлягає скасуванню.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Враховуючи те, що повноваження прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до виключної компетенції відповідача, тому адміністративний суд позбавлений можливості підміняти інших суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та з урахуванням того, що оскаржувані рішення від 11.06.2021р. прийнято без врахування поточної ситуації в Ізраїлі, Палестині та секторі Газа, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021 року № 180-21, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_2 , телефон: НОМЕР_2

Державна міграційна служба України, адреса: вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, , телефон: , , E-mail: infodmsu.gov.ua

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА