Справа № 640/4924/20
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4924/20 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Коротких А.Ю.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Декорт" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Декорт" до Головного управління ДПС у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення від 13 лютого 2020 року №, №, №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є неправомірними та підлягають скасуванню.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що На підставі направлень від 23 грудня 2019 року №166/26-15-05-10-02, №167/26-15-05-09-01, №749/26-15-05-06-05, №722/26-15-42-07, виданих Головним управлінням ДПС у м. Києві відповідно до статей 20, 77, 82 Податкового кодексу України (далі - ПК), на підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 28 листопада 2019 року №3740 проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДЕКОРТ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2019 року, валютного - за період з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2019 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 11 жовтня 2013 року по 30 вересня 2019 року та іншого законодавства за відповідний період, відповідно до затвердженого плану документальної перевірки.

За результатами перевірки складено акт від 23 січня 2020 року №10/26-15-05-10-02/38932894, згідно висновків якого за позивачем встановлені порушення:

- пунктів 44.1, 44.2, 44.3, 44.5 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК в результаті чого занижено податок па прибуток на суму 3181849 грн., в т.ч. за 2017 рік - 2760681 грн., за 1 квартал 2018 - 168488 грн., за 1 півріччя 2018 - 162672 грн., за 3 квартали 2018 - 155860 грн., за 2018 рік - 421167 грн. та завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування на загальну суму 122488 гри., в т.ч. за 1 квартал 2018 - 62036 грн., за 1 півріччя 2018 - 94345 грн., за 3 квартал 2018 - 132192 грн., за 2018 - 122488 гривень;

- пункту 63.3 статті 63 ПК не подано повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою №20-ОПП.

На підставі висновків акту перевірки від 23 січня 2020 року №10/26-15-05-10-02/38932894 Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення від 13 лютого 2020 року №, №, №.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що кошти у сумі 88500 грн. не перераховувались на рахунки ТОВ «РУДОМАЙН», що в свою чергу свідчить про безпідставність їх віднесення до складу витрат. Позивачем жодного належного допустимого доказу в спростування даного факту, встановленого податковим органом не надано.

Грошові кошти, отримані ТОВ «ФК «ДЕКОРТ» від покупців прав вимоги за кредитними договорами вважається безповоротною фінансовою допомогою.

У порушення п. 63.3 ст. 63 ПК ТОВ «ФК «ДЕКОРТ» не подано повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою №20-ОПП, а саме про об`єкт оренди (офісне приміщення площею 17,8 кв. м. в м. Кривий Ріг за період з 01.04.2017 по 01.07.2019 та оренду офісу площею 15,8 кв. м. в м. Кривий Ріг за період з 01.07.2019 по день підписання акта перевірки). Позивачем, на спростування висновків контролюючого органу, не надано будь-яких обґрунтувань та доказів.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК об`єктом оподаткування (податком на прибуток підприємств) є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Відповідно до пункту 3 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73 витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положеннями пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону №996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Відповідно до статті 1 Закону №996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Як встановлено судом першої інстанції, ТОУ «ФК «ДЕКОРТ» 28.12.2016 перерахувало на розрахунковий рахунок ТОВ «РУДОМАЙН» суму в розмірі 1 073 375 грн., протягом 2017 року перераховано - 158 200 грн., 2018 - 124 250 гри. ТОВ «РУДОМАЙН» 02.03.2017 повернуто частину поворотної фінансової допомоги в сумі 170 000 грн.

Відповідно до акту звіряння взаєморозрахунків станом за період з 01.01.2017 по 2018 між ТОВ «ФК «ДЕКОРТ» та ТОВ «РУДОМАЙН» за договором 28/12 від 28.12.2016 встановлено, що у ТОВ «ФК «ДЕКОРТ» початкове сальдо на 01.01.2017 по дебету становить 1 161 875 грн., а у ТОВ «РУДОМАЙН» - 1 073 375 грн. Кінцеве сальдо у ТОВ «ФК «ДЕКОРТ» станом на 01.10.2018 - 1 049 425 грн., у ТОВ «Рудомайн» - 960 925 грн.

На підставі даного акту звіряння ТОВ «ФК «ДЕКОРТ» списано на витрати по рахунку 949 «Інші витрати операційної діяльності» суму 88500 грн. як коригування суми дебіторської заборгованості.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що кошти у сумі 88500 грн. не перераховувались на рахунки ТОВ «РУДОМАЙН», що в свою чергу свідчить про безпідставність їх віднесення до складу витрат.

Суд першої інстанції також вказав, що позивачем жодного належного допустимого доказу в спростування даного факту, встановленого податковим органом не надано і не наведено в судовому засіданні. Тобто фактично судом покладено обов`язок доказування наведеної обставини на позивача, хоч положення частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) покладають такий обов`язок на відповідача.

Так, позивач в обґрунтування своєї позиції вказує, що у 2015 році згідно умов договору ТОВ «РУДОМАЙН» перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ «ФК «ДЕКОРТ» позику в сумі 84 850 грн. 31.12.2015 сторонами укладено додаткову угоду № 2 до Договору № 01 від 03.02.2014, в якій сторони домовились суму боргу в розмірі 74 000,00 грн., вважати безповоротною.

Зазначену суму ТОВ «ФК «ДЕКОРТ» віднесено до складу валового прибутку, та відповідно відображено у фінансовій звітності за 2015 рік та податковій декларації з податку на прибуток за 2015 рік. Таким чином, заборгованість ТОВ «ФК «ДЕКОРТ» перед ТОВ «РУДОМАЙН» на кінець 2015 року (на 31.12.2015) склала 917 850,00 грн. Зазначена інформація відображена у фінансовій звітності товариства за 2015 рік та у податковій декларації з податку на прибуток за 2015 рік.

Однак, у результаті перенесення інформації в електронному вигляді до іншої системи обліку сума боргу, яку сторони домовились вважати безповоротною, відображено в розмірі 162 500 грн. Тобто, виключно у системі ведення бухгалтерського обліку виникло некоректне відображення суми заборгованості (сума боргу, яку сторони домовились вважати безповоротною збільшено на 88 500 грн).

Відповідач наведених мотивів позивача жодним чином не спростував та не пояснив, чому зменшуючи від`ємне значення об`єкта оподаткування на 88 500 грн у зв`язку із списанням позивачем за відсутності доказів понесення відповідних витрат, відповідач одночасно не збільшив від`ємне значення об`єкта оподаткування на цю ж суму у зв`язку із відображенням у бухгалтерському обліку більшої суми доходу, за відсутності доказів отримання позивачем такого більшого доходу.

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що податкове повідомлення-рішення від 13 лютого 2020 року № в частині зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 88 500 грн є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПК фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі.

Безповоротна фінансова допомога - це: сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних).

Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Згідно з підпунктом 14.1.255 пункту 14.1 статті 14 ПК відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. За змістом статей 512 ЦК, Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК).

Положення частини першої статті 1083 ЦК регулюють питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу.

Так, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (частина перша статті 1083 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Зі статей 1077 та 1079 ЦК та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Фінансова установа - це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК). Оскільки факторинг є фінансовою послугою вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання.

Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини 1 та 2 статті 7 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором).

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

У постанові від 17.05.2021 по справі № 520/1104/19 Верховний Суд звернув увагу на необхідність врахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постановах від 11 вересня 2018 року (справа №909/968/16), від 31 жовтня 2018 року (справа №465/646/11), від 10 листопада 2020 року (справа №638/22396/14-ц), про те, що за загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 ЦК та статті 1054 ЦК, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або фінансова установа.

Поряд з цим у постанові від 16 грудня 2020 року (справа №640/14873/19) Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок про можливість укладення договору відступлення прав вимоги на користь фізичної особи, проте виключно у разі його укладення у процедурі примусової ліквідації банку.

У постанові ж від 10 листопада 2020 року (справа №638/22396/14-ц) Великою Палатою Верховного Суду також надано було оцінку правомірності наступного відступлення права вимоги фактором за кредитним договором на користь фізичної особи.

Так, Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.

Так, як встановив суд першої інстанції, позивачем було укладено ряд договорів, за якими ним, як фінансовою установою, бути отримані вимоги за банківськими кредитами. Такі договори укладені позивачем у процедурі примусової ліквідації банку.

У свою чергу у подальшому позивач відступив права вимоги за такими договорами фізичним та юридичним особам, які не є фінансовими установами або банками.

Відтак, з встановлених обставин, з укладенням вказаних договорів про відступлення права вимоги, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних та юридичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Фактично сторони уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу від банку до фізичних та юридичних осіб особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною або та юридичною особою яка не має право надавати фінансові послуги, сторони договорів задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2020 року по справі № 638/22396/14-ц.

За наведених обставин, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що спірні договори не мають ознак факторингу. Також колегія суддів наголошує, що ведення податкового обліку здійснюється виходячи зі змісту, а не форми операції, що відбулася. Платних податків не вправі отримувати податкові виходи у формі зменшення податкових зобов`язань у разі вчинення дій та укладення договорів, які не відповідають нормам чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується, що договори, за якими позивач сформував спірні суми податкової звітності, суперечать вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що винагорода від відступлення права вимоги фізичним та юридичним особам у вигляді різниці між вартістю заборгованості, що відступається, та фактично отриманими грошовими коштами від таких осіб, повинна бути включена до складу доходів, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування.

Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду щодо можливості відступлення права вимоги на користь третіх осіб у процедурі ліквідації банку, колегія суддів відхиляє, оскільки у даному випадку права вимоги відступлені поза такою процедурою.

Доводи про оскарження податковим органом спірних договорів у порядку цивільного судочинства колегія суддів також відхиляє, оскільки наведене не спростовує викладених вище висновків суду та не є підставою для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Щодо податкового повідомлення-рішення № , яким на позивача накладено штраф у розмірі 1 020 грн за порушення пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України у зв`язку із неподанням повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою №20-ОПП, то колегія суддів зазначає, що ні у позовній заяві та апеляційній скарзі, ні у ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій, позивачем не наведено доводів протиправності вказаного повідомлення-рішення, а також і жодного спростування вказаних порушень.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстави вважати помилковими висновки суду першої інстанції в цій частині.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає частковому скасуванню, а позов частковому задоволенню.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Декорт" задовольнити частково.

Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13 лютого 2020 року № в частині зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 88 500 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13 лютого 2020 року № в частині зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 88 500 грн.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя А.Ю. Коротких

Повний текст постанови складений 05.11.2021.