Справа № 380/10090/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України (Відповідач), в якому просить:

- розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження;

- визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України від 04 червня 2021 року щодо призначення та виплати ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності та зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 315300 (триста п`ятнадцять тисяч триста) гривень;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 07 серпня 2000 року по 12 жовтня 2015 року походив службу в органах внутрішніх справ, звільнений за вислугою років наказом № 706о/с від 05 жовтня 2015 року. У подальшому позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності із втратою працездатності 50 відсотків, причиною інвалідності є захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. У зв`язку з цим позивач відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року (далі Порядок № 850) має право на отримання одноразової грошової допомоги (далі також ОГД) у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 315300,00 грн. З метою отримання ОГД позивач на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року у справі № 380/7128/20 повторно подав заяву (рапорт) про виплату ОГД у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності та відповідні матеріали. На виконання вимог Порядку № 850 Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області склала висновок про призначення позивачу ОГД, який скерувала до Міністерства внутрішніх справ України (далі також МВС) для прийняття відповідного рішення. За результатом розгляду поданих матеріалів про призначення ОГД, МВС прийняло рішення про відмову у призначенні ОГД, про що зазначено у вказаному вище висновку. Підставою для відмови є те, що медико-соціальна експертиза позивача проведена з порушенням пунктів 10, 16 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи» (далі також Положення), оскільки при її проведенні представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися. Таку відмову відповідача позивач уважає протиправною, оскільки пунктом 14 Порядку № 850 визначено вичерпний перелік підстав для відмови у виплаті ОГД і така підстава, як незалучення представника закладу охорони здоров`я МВС до складу МСЕК цим пунктом не передбачена, відтак МВС вийшло за межі своїх повноважень. Позивач наголошує, що повністю виконав вимоги Порядку № 850 щодо отримання ОГД, натомість відповідач відмовляючи йому у призначенні та виплаті ОГД діяв протиправно, з порушенням Порядку № 850.

Крім того, позивач зауважує, що Обласною МСЕК № 1 були вжиті усі належні заходи щодо залучення представника закладу охорони здоров`я МВС, однак Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Львівській області» не забезпечила явку свого представника 22 січня 2020 року на засідання Обласної МСЕК № 1, коли позивач проходив медико-соціальну експертизу, що підтверджується листом Обласної МСЕК № 1 від 13 серпня 2020 року № 138.

У зв`язку з цим просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що матеріали щодо призначення позивачу одноразової грошової надіслані на адресу ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області разом із висновком про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки медико-соціальна експертна комісія позивачу проведена з порушенням пунктів 10, 16 Положення відповідно до якого медико-соціальну експертизу колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС. Окрім цього, поліклінікою ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» позивач для проходження МСЕК не скеровувався. Зазначені факти послужили підставою для прийняття рішення про відмову в призначенні позивачу ОГД, у зв`язку з чим затверджений відповідний висновок.

Відповідач зазначає, що на МВС покладений лише обов`язок щодо прийняття відповідного рішення, а не щодо проведення виплати ОГД. МВС відповідно до вимог Порядку № 850 уже були розглянуті документи щодо призначення позивачу ОГД та за результатами розгляду затверджено висновок від 04 червня 2021 року про відмову. Виплата ОГД проводиться у разі затвердженого висновку про призначення ОГД. Тому вимоги позивача про зобов`язання МВС призначити та виплатити йому ОГД у розмірі 315300,00 грн. не відповідають нормам матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиву на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, у якій додатково зазначає про те, що відповідачем не висловлено зауважень стосовно поданих ним документів для призначення та виплати ОГД. Відповідач не конкретизує, яким саме положенням Порядку № 850 не відповідають подані матеріали. Зауважує, що оскільки виплата ОГД проводиться за рахунок коштів МВС, то позовна вимога у цій частині є підставною та обґрунтованою.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 29 червня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Позивач з 07 серпня 2000 року по 12 жовтня 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом Головного управління МВС України у Львівській області від 05 жовтня 2015 року № 706о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України з 12 жовтня 2015 року.

Постановою медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» від 01 листопада 2019 року № 113 (на час звільнення зі служби 12.10.2015 р.) на підставі протоколу ВЛК від 01 листопада 2019 року № 86 встановлено, що захворювання позивача ТАК, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.11).

Згідно з випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії 12 ААБ № 333334 позивачу під час первинного огляду (12 грудня 2019 року 22 січня 2020 року) встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв`язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.14).

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12ААА № 011331 ступінь втрати професійної працездатності позивача становить 50% (а.с.12-13).

24 січня 2020 року позивач звернувся до Головного управління МВС України у Львівській області із заявою (рапортом) про виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності та 50% втрати працездатності, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.19).

У листі Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 02 березня 2020 року № 7074/15-2020 зазначено, що за результатами опрацювання матеріалів щодо призначення одноразової грошової допомоги, зокрема позивачу, Департаментом охорони здоров`я та реабілітації МВС України вказано на неналежне оформлення документів, що унеможливлює прийняття рішення за такими матеріалами. Таким чином, матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги повертаються на доопрацювання (а.с.17).

Листом від 20 березня 2020 року № 24 Головне управління МВС України у Львівській області повідомило позивача про повернення МВС України документів щодо призначення одноразової грошової допомоги на доопрацювання (а.с.18).

26 травня 2020 року позивач повторно звернувся до Головного управління МВС України у Львівській області із заявою (рапортом) про виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності та 50% втрати працездатності, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.16).

У листі Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 30 липня 2020 року № 25129/15-2020 зазначено, що за результатами опрацювання матеріалів щодо призначення одноразової грошової допомоги, зокрема позивачу, Департаментом охорони здоров`я та реабілітації МВС України вказано на те, що при проведенні медико-соціальної експертизи, зокрема позивачу, представники закладів охорони здоров`я МВС України до складу комісії не залучались, що унеможливило прийняття рішення за надісланими матеріалами. Таким чином, матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги повертаються на доопрацювання (а.с.20-21).

Листом від 11 серпня 2020 року № 134 Головне управління МВС України у Львівській області повідомило позивача про повернення МВС України документів щодо призначення одноразової грошової допомоги на доопрацювання (а.с.22).

Уважаючи дії МВС України щодо повернення без прийняття рішення заяви про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду (справа № 380/7128/20).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року у справі № 380/7128/20 (а.с.23-35) позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення без прийняття рішення заяви ОСОБА_1 про призначення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ та за результатами її розгляду відповідно до пункту 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015, прийняти відповідне рішення.

Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області повторно надіслати до Міністерства внутрішніх справ України подані документи та висновок щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності відповідно до пункту 8 Порядку та умов призначення і виплати одноразової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року у справі № 380/7128/20 та на підставі поданих позивачем матеріалів, Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області склала та надіслала до МВС України разом з поданими позивачем матеріалами Висновок про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , розмір якої до виплати становить 315300,00 грн. (а.с.36).

04 червня 2021 року Департамент фінансово-облікової політки Міністерства внутрішніх справ України у погодженні зазначеного Висновку відмовив (а.с.36).

Зі змісту листа Департаменту фінансово-облікової політки Міністерства внутрішніх справ України № 24948/15-2021 від 04 червня 2021 року «Про надсилання матеріалів» (а.с.37-38), адресованого Ліквідаційній комісії ГУМВС України у Львівській області, слідує, що Департаментом фінансово-облікової політки Міністерства внутрішніх справ розглянуто матеріали щодо призначення позивачу ОГД відповідно до Порядку № 850, надісланих на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року у справі № 380/7128/20. Під час розгляду матеріалів щодо призначення ОГД позивачу Департаментом охорони здоров`я та реабілітації МВС України вказано на те, що при його огляді медико-соціальною експертною комісією допущено порушення пунктів 10, 16 Положення відповідно до яких МСЕК колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю, до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС. Зокрема, повідомлено про те, що при проведенні медико-соціальної експертизи ОСОБА_1 представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися та представлення його під час проведення медико-соціальної експертизи працівником ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» не здійснювалось. При цьому поліклінікою ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» ОСОБА_1 для проходження МСЕК не скеровувався. Невідповідність надісланих матеріалів вимогам Положення унеможливила прийняття рішення про призначення ОГД ОСОБА_1 згідно з Порядком № 850. Ураховуючи викладене, прийнято рішення про відмову в призначенні ОСОБА_1 ОГД та затверджено відповідний висновок.

Позивач, уважаючи відмову відповідача від 04 червня 2021 року щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності протиправною, звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка: 1) правомірності відмови відповідача щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності; 2) наявності підстав для зобов`язання відповідача призначити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 315300,00 гривень.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовідносини з приводу виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції були врегульовані Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ (далі Закон № 565-ХІІ).

Так, частиною шостою статті 23 Закону № 565-ХІІ встановлено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

З 07 листопада 2015 року Закон № 565-ХІІ втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ (далі Закон № 580-VІІІ).

Абзацом третім пункту 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VІІІ визначено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Таким чином, норми статті 23 Закону № 565-ХІІ мають переживаючу дію, а колишні працівники міліції мають право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням їм інвалідності на підставі цього Закону в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З метою реалізації положень статті 23 Закону України «Про міліцію» Кабінет Міністрів України 21 жовтня 2015 року прийняв постанову № 850, якою затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі Порядок № 850).

За змістом пункту 1 Порядку № 850 ці Порядок та умови визначають механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) працівника міліції - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи;

За приписами пункту 7 Порядку № 850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Згідно з пунктом 8 Порядку № 850 керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає Міністерству внутрішніх справ в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку № 850, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 850 МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Аналіз наведених норм права дає суду підстави дійти наступних висновків з метою правильного їх застосування до спірних правовідносин:

- за працівниками міліції зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-ХІІ відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом № 580-VІІІ;

- розгляд заяви (рапорту) і доданих до неї документів, поданих працівником міліції для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги);

- обов`язок прийняти рішення про призначення або про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги за наслідками розгляду поданих працівником міліції заяви (рапорту) та документів покладений на Міністерство внутрішніх справ України.

Суд встановив, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2021 року у справі № 380/7128/20 та на підставі поданих позивачем матеріалів, Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області склала та надіслала до МВС України разом з поданими позивачем матеріалами Висновок про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , розмір якої до виплати становить 315300,00 грн.

04 червня 2021 року Департамент фінансово-облікової політки Міністерства внутрішніх справ України у погодженні зазначеного Висновку відмовив.

Згідно листа Департаменту фінансово-облікової політки Міністерства внутрішніх справ України від 04 червня 2021 року № 24948/15-2021 «Про надсилання матеріалів» підставами для відмови у погодженні Висновку є те, що медико-соціальна експертна комісія позивачу проведена з порушенням пунктів 10, 16 Положення, відповідно до яких МСЕК колишнім працівникам міліції проводять комісії спеціалізованого профілю, до складу яких входять представники закладів охорони здоров`я МВС. При проведенні медико-соціальної експертизи позивачу представники закладів охорони здоров`я МВС до складу комісії не залучалися та представлення його під час проведення медико-соціальної експертизи працівником ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» не здійснювалось. При цьому поліклінікою ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» позивач для проходження МСЕК не скеровувався. З огляду на викладене, прийнято рішення про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги та затверджено відповідний висновок.

Суд критично оцінює такі підстави для відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до пункту 9 Порядку № 850 МВС приймає рішення про відмову в призначенні грошової допомоги у випадках, передбачених пунктом 14 цього Порядку та умов.

А згідно з пунктом 14 Порядку № 850 призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком:

учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку;

учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;

навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом);

подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Проте у пункті 14 Порядку № 850 не визначено жодної з підстав, з яких виходив відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, а отже дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ, не відповідають способу правомірної поведінки суб`єкта владних повноважень під час реалізації ним своїх повноважень, відтак є протиправними.

Суд критично оцінює посилання відповідача на те, що медико-соціальна експертна комісія позивачу проведена з порушенням пунктів 10, 16 Положення, оскільки будь-які питання проходження позивачем медико-соціальної експертизи не є предметом розгляду у цій справі.

Крім цього, суд наголошує на тому, що з порушенням вимог пункту 9 Порядку № 850 відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, що передбачені цим пунктом (про призначення або про відмову у призначенні грошової допомоги), проте відмовив позивачу у затвердженні висновку про призначення одноразової грошової допомоги, вважаючи, що це і є власне прийняттям відповідного рішення про відмову.

Тому, зважаючи на викладене, суд, з урахуванням фактичних обставин справи, доходить висновку про протиправність дій Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ, а тому позовну вимогу у цій частині належить задовольнити повністю.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 315300 (триста п`ятнадцять тисяч триста) гривень суд зазначає таке.

Пунктом 9 Порядку № 850 визначено імперативний обов`язок МВС в місячний строк після надходження, зазначених у пункті 8 цього Порядку документів, прийняти рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 Порядку № 850, про відмову в призначенні особі грошової допомоги.

У межах спірних правовідносин, суд встановив, що підстави для відмови у призначенні позивачу грошової допомоги, зазначені у пункті 14 Порядку № 850, відсутні. Жодної з таких підстав відповідач, відмовляючи позивачу у затвердженні висновку про призначення одноразової грошової допомоги не вказав.

Тому, на переконання суду, ефективним способом захисту порушеного права позивача у спірному випадку буде зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 315300,00 грн.

Вимога позивача в частині зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України виплатити позивачу одноразову грошову допомогу задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Відповідно до вимог пункту 9 Порядку № 850 на МВС покладається обов`язок щодо прийняття відповідного рішення про виплату одноразової грошової допомоги та надіслання його разом із поданими документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про її виплату.

Натомість виплату такої допомоги згідно з пунктом 11 Порядку № 850 проводить відповідний орган внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції шляхом перерахування суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ.

Таким чином, за наведеного правового регулювання, в МВС відсутній обов`язок щодо виплати працівнику міліції одноразової грошової допомоги, а тому й правові підстави для його зобов`язання такі дії вчинити у суду відсутні.

Крім того, виплаті одноразової грошової допомоги передує прийняття МВС рішення про її призначення та видання керівником органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції наказу про її виплату, чого у спірному випадку не відбулося. Тому позовна вимога у цій частині є передчасною, а відтак задоволенню не підлягає.

Окремо суд відзначає, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року та від 22 січня 2020 року у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.

У справі, що розглядається, рішення Міністерства внутрішніх справ України не є дискреційним, оскільки відповідач після надходження зазначених у пункті 8 Порядку № 850 документів та за відсутності підстав, зазначених у пункті 14 цього ж Порядку, може прийняти лише одне з двох допустимих рішень, а саме про призначення одноразової грошової допомоги позивачу.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

У позовній заяві позивач вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи, становить 10000,00 грн. Повідомив, що підтвердження понесення таких витрат надасть суду додатково.

21 вересня 2021 року представник позивача адвокат Куликовець Ігор Миколайович подав клопотання, в якому просить приєднати додані з цим клопотанням документи щодо підтвердження понесення витрат на правничу допомогу та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

У відзиві на позовну заяву відповідач щодо стягнення витрат на правничу допомогу заперечує. Вказує, що розрахунку, детального опису робіт та будь-яких інших доказів виконаних адвокатом робіт та здійснення витрат адвокатом не надано. Зауважує, що з позову та доданих до нього додатків слідує, що ряд наданих послуг таких як виготовлення копій необхідних документів, не справляють впливу на хід розгляду справи та не потребують спеціальних професійних навиків. Крім того, ця справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Просить відмовити позивачу у задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу, як не доведених та необґрунтованих.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Суд встановив, що між Адвокатським об`єднанням «ВЕСТ ПАРТНЕРС» (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт) укладено Договір від 12 серпня 2020 року про надання правової допомоги (далі Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору Адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені Сторонами.

За правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2 Договору Замовник сплачує Адвокату винагороду в розмірі, визначеному додатком № 1 до цього Договору (пункт 3.1 Договору).

Згідно Додатку № 1 до Договору вартість наданих юридичних послуг, наданих на його виконання становить: усні консультації 500,00 грн.; вивчення матеріалів справи 1000,00 грн.; вивчення законодавства, підготування правової позиції 1000,00 грн.; складання процесуальних документів 1000,00 грн.; участь у судових засіданнях 1500,00 грн.; винагорода адвокатського об`єднання 10% від фактично стягнених коштів.

Відповідно до Акта виконаних робіт (послуг) від 14 вересня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 12 серпня 2020 року Адвокат надав Клієнту такі послуги:

- усні консультації (розмови) з Клієнтом, вивчення та аналіз документів, наданих Клієнтом, вивчення судової практики 500,00 грн.;

- підготовка позовної заяви 3500,00 грн.;

- правовий аналіз та вивчення відзиву на позовну заяву, підготування та подання відповіді на відзив.

Всього: 5000,00 грн.

Згідно Рахунку № 13-09/21 від 13 вересня 2021 року за надання правничої допомоги позивачу належить сплатити 5000,00 грн.

Відповідно до Заключної виписки за період з 14 вересня 2021 року по 14 вересня 2021 року Адвокатського об`єднання «ВЕСТ ПАРТНЕРС», 14 вересня 2021 року ОСОБА_1 сплатив на рахунок адвокатського об`єднання грошові кошти в розмірі 5000,00 грн., призначення платежу: оплата за надання послуг згідно Договору про надання правової допомоги від 12 серпня 2020 року по рахунку № 13-09/21 від 13 вересня 2021 року.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/2816/18.

З цього приводу суд зауважує, що предмет спору в цій справі не є складним, містить лише епізод взаємопов`язаних спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Окрім цього, Єдиний державний реєстр судових рішень містить значну кількість судових рішень щодо справ у подібних правовідносинах, що не потребує значного часу на опрацювання нормативно-правових актів, пошуку в Єдиному державному реєстрі судових рішень та вивчення практики в аналогічній категорії справ. Враховуючи незначну складність категорії справи, виходячи з усталеної правової позиції у таких справах, суд вважає, що витрати на професійну правничу не відповідають критерію реальності адвокатських витрат.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи № 200/14113/18-а ухвалив постанову від 26 червня 2019 року, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Указаний висновок Верховного Суду відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд враховує під час вирішення такого питання.

Ураховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача, підлягає зменшенню на підставі заперечень відповідача та у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені позивачем до відшкодування 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Тобто, з позиції суду підготовка позову у цій справі не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Крім того, на переконання суду, такі види наданих послуг як усні консультації (розмови) з Клієнтом, вивчення та аналіз документів, наданих Клієнтом, вивчення судової практики охоплюються однією послугою «підготовка позовної заяви».

Відтак з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 2500,00 грн.

При цьому суд також ураховує, що відповідно до вимог частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, то суд, ураховуючи приписи частини 3 статті 139 КАС України, вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача 2000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Також суд встановив, що при поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн. Оскільки позов задоволено частково, то за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 605,33 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01024) про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії задоволити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 315300,00 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України (вул. Ак. Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 605,33 грн. сплаченого судового збору та 2000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 05 листопада 2021 року.

Суддя Клименко О.М.