Справа № 640/1825/21
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 листопада 2021 року м. Київ № 640/1825/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКиївського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки
провизнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Київського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Київського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, яка полягає у відмові у підготовці та направленні до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві всіх необхідних документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002;

- зобов`язати Київський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002, з 19.10.2020.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про те, що у межах спірних правовідносин застосуванню підлягає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002, тобто редакції, чинній на момент виникнення у ОСОБА_1 права на призначення пенсії, а не у редакції, чинній на момент призначення пенсії. Відтак, з урахуванням того, що станом на момент виникнення у ОСОБА_1 права на пенсію трудовий стаж останнього складає 26 років 02 місяці 11 днів, з яких 14 років 01 місяць 27 днів становить військова служба, позивач мав право на призначення пенсії за вислугу років.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу строк для надання відзиву.

Від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, з огляду на те, що згідно з матеріалами особової справи, вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України за період з 01.09.1975 по 28.10.1989 становить 14 років 01 місяць 27 днів, що є меншим від стажу, необхідного для призначення йому пенсії за вислугу років, встановлений п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З огляду на вказане, виходячи з положень п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду даної адміністративної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані представниками сторін документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, листом від 03.12.2020 №ВСЗ/6203/1 Київський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки представника ОСОБА_1 повідомив про те, що згідно з матеріалами особової справи, вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України за період з 01.09.1975 по 28.10.1989 становить 14 років 01 місяць 27 днів, що є меншим від стажу, необхідного для призначення йому пенсії за вислугу років, встановлений п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відтак, підстави для підготовки та направлення до пенсійного органу подання про призначення пенсії відсутні.

На підставі викладеного, вважаючи власні права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).

У силу п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше.

Як було зазначено представником відповідача, що не заперечувалось позивачем та його представником під час судового розгляду справи, вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах України за період з 01.09.1975 по 28.10.1989 становить 14 років 01 місяць 27 днів.

З огляду на викладене вбачається, що вислуга років позивача у Збройних Силах України станом на момент звернення до Київського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки за призначенням пенсії за вислугу років становить лише 14 років 01 місяць 27 днів, що є меншим за законодавчо встановлений мінімум (20 років).

При цьому, доводи представника позивача щодо необхідності застосування положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції від 04.07.2002 суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» чітко передбачено розмір мінімальної вислуги років для призначення пенсії для осіб, які звільнені зі служби по 30 вересня 2011 року, який і підлягає застосуванню по відношенню до позивача у межах спірних правовідносин.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Київського міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки (, адреса: 04112, м. Київ, вул. Парково-Сирецька, 19) відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок