Справа № 520/8227/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 р.Справа № 520/8227/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2021, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 16.07.21 року по справі № 520/8227/21

за позовом Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комишуватський молочний комплекс"

про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

ВСТАНОВИВ:

Харківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд стягнути з ТОВ "Комишуватський молочний комплекс" (юридична адреса: вул. Шкільна, буд. 21 К, с. Миколо-Комишувата, Красноградський р-н, Харківська обл., 63310, код банку: 380548, п/р: UA4956201, банк: АТ АГРОПРОСПЕРІС БАНК, м. Київ, ) на користь Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (майдан Сводоби, буд. 5, Держпром, 1 під., 16 офіс, м. Харків, 61022, , отримувач: ГУК Харків обл/МТГ Харків/50070000, код:37874947, р/р IBAN: UA65 20649, банк отримувача: Казначейство України) адміністративно-господарські санкції за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування осіб з інвалідністю, у сумі 115466,67 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідно до статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте особою з інвалідністю. Відповідач за не зайняте робоче місце інваліда повинен був сплатити адміністративно господарські санкції у розмірі115466,67 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2021р. у задоволенні адміністративного позову Харківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю "Комишуватський молочний комплекс" про стягнення адміністративно-господарських санкцій відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2021 року по справі №520/8227/21.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що суд у своєму рішенні дійшов висновку, що відповідачем були виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів, оскільки підприємством відповідачем щомісячно протягом 2020 року подавалися Звіти форми №3-ПН до Цент1 зайнятості. Однак, такий висновок суду свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема статей 18, 19, 20 Закону України «Про основи соціального захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та статті 50 Закону України «Про зайнятість населення». Зазначає, що відповідачем не було вжито заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, що ним була розміщена інформація про наявні на підприємстві вакансії для осіб з інвалідністю: у загальновідомих, регіональних або спеціалізованих газетах або на сайтах, зокрема таких як, дошка безкоштовних оголошень, сайт рекламних оголошень; на загальновідомих сайтах пошуку роботи; на офіційному сайті відповідача або на своїй сторінці в соціальних мережах. Посилається на рішення Верховного Суду від 06.02.2020 року по справі №920/385/19. Однак, відповідачем не було надано до суду доказів щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі щодо створення спеціальна робочих місць (наказ про створення вакансій та/або спеціальних робочих місць для осіб інвалідністю, доказів придбання техніки, меблів, обладнання для створених робочих місць, тому числі спеціалізованого обладнання, інших доказів). Відповідач не надав до суду доказів (штатний розклад, посадові інструкції, накази про прийняття на роботу, розрахунки заробітної плати тощо), що з їх боку не було допущено дискримінації осіб з інвалідністю поряд з іншими працівниками, зокрема заявлена в звіті з формою 3-ПН заробітна плата є не меншою, ніж та, яка пропонується іншим кандидатам на таку ж посаду.

Розгляд справи просить провести без участі позивача, за наявними у справі матеріалами.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Комишуватський молочний комплекс", до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині 1 ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на адресу Красноградського районного центру зайнятості протягом 2020 року направлялися звіти про наявність вільних робочих місць. Також зазначає, що законодавством не передбачений обов`язок підприємства використовувати для працевлаштування інвалідів будь які безкоштовні засоби розміщення оголошень у ЗМІ та т.п. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи про дату час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що на Товаристві з обмеженою відповідальністю "Комишуватський молочний комплекс" у спірний період працювало 72 штатних працівників, отже, кількість робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідно до 4% нормативу, становить 3 особи. Середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становила 2 осіб.

Судом встановлено, що на адресу Красноградської районної філії Харківського обласного центру зайнятості відповідачем направлялись щомісячно звіти за формою 3-ПН про наявність вакансій за 2020 рік, що підтверджується наявними в матеріалах справи звітами та відмітками Красноградської районної філії Харківського обласного центру зайнятості про їх прийняття.

Так, вказаними звітами підприємство інформувало орган державної служби зайнятості про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

У зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, відповідачу була нарахована адміністративно-господарська санкція в розмірі 115 466,67 грн. за стягненням якої позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Приймаючи рішення про залишення без задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було вжито заходи щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та недопущення правопорушення, яке є підставою для застосування до нього штрафних санкцій, визначених статтею 20 Закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Закон України №875-ХІІ визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Згідно зі ст.18 Закону України №875-ХІІ визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.19 Закону України №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Так, чинним законодавством України передбачено гарантії соціального захисту осіб з інвалідністю шляхом встановлення особливих вимог щодо організації робочого місця особи з інвалідністю та покладення на підприємства обов`язку забезпечувати для осіб з інвалідністю належні та безпечні умови праці з урахуванням медичних показань, але без встановлення для підприємств жодних обмежень щодо обов`язку працевлаштування осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.238 Господарського кодексу України (далі по тексту ГК України) за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у ч.1 ст.239 ГК України, вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Колегія суддів зазначає, що спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у ст.20 Закону України №875-ХІІ.

Отже, Законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для суб`єктів господарювання, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу.

Колегія суддів зауважує, що суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 28.05.2019 р. по справі №807/554/17.

Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 ГК України (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).

Відповідно до ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 ст.18 Закону України №875-ХІІ визначено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

За змістом ст.18-1 Закону України №875-ХІІ державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Колегія суддів зазначає, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатись пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 15.04.2019 р. по справі №821/681/16.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, Законом України №875-ХІІ також визначено, що працевлаштування осіб з інвалідністю здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такої особи з інвалідністю.

Отже, обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 31.07.2019 р. по справі №817/724/17.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії, суб`єкт господарювання фактично вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що суб`єкт господарювання не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, відмова особи з інвалідністю від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 17.09.2020 р. по справі №160/4443/19.

Згідно наявного в матеріалах даної справи звіту на підприємстві у спірний період працювало 72 штатних працівників, отже, кількість робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідно до 4% нормативу, становить 3 особи. Середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становила 2 осіб.

Судом встановлено, що на адресу Красноградської районної філії Харківського обласного центру зайнятості відповідачем направлялись щомісячно звіти за формою 3-ПН про наявність вакансій за 2020 рік, що підтверджується наявними в матеріалах справи звітами та відмітками Красноградської районної філії Харківського обласного центру зайнятості про їх прийняття.

Так, вказаними звітами підприємство інформувало орган державної служби зайнятості про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Також, в листі Красноградської районної філії Харківського обласного центру зайнятості № 184/2/22034 від 10.03.2021 зазначено, що за період 2020 року на обліку в Красноградській районній філії перебувало 13 осіб з інвалідністю; при відвідуванні служби зайнятості. зазначені особи. були ознайомлені з бланком вакансій для інвалідів, в тому числі, підприємства ТОВ "Комишуватський молочний комплекс"; згоду на працевлаштування на підприємство особи з інвалідністю не надали. Разом з цим, колегія суддів зазначає, що як вбачається зі змісту розрахунку суми позову, пред`явленого щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно - господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів вбачається, що середньооблікова чисельність інвалідів на підприємстві відповідача (штатних працівників, яким за висновками медико - соціальних експертних комісій встановлена інвалідність) - 2; кількість робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідно до 4% нормативу, осіб - 72х0,04=3; кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів , одиниць - 3-2=1; загальна сума до сплати - 115466,67 грн. +0,00 грн.=115466,67 грн. (а.с.5).

Відповідно до Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 31 травня 2013 року №316, форма №3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.

Так, відповідачем по справі до Харківського міського центру зайнятості протягом 2020 року подавались щомісячно звіти за формою 3-ПН про наявність вакансії для працевлаштування осіб з інвалідністю, що підтверджується відповідними звітами та відмітками центру зайнятості про їх прийняття, які містяться в матеріалах даної справи (а.с.16-27).

Наведеними вище звітами, відповідач інформував орган центру зайнятості про наявність 3 вакансій (підсобні робітники) для осіб з інвалідністю.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відповідач по справі виконав вимоги Закону України №875-ХІІ щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю та інформував, у спосіб встановлений відповідним центральним органами виконавчої влади, відповідні державні органи про наявність таких місць. Доказів, які б свідчили про те, що відповідач відмовив у прийнятті на роботу осіб з інвалідністю, які безпосередньо зверталися до нього, або які були направлені до відповідача для працевлаштування, матеріали даної справи не місять, а позивачем не було надано до судів першої та апеляційної інстанцій. Скаржник не наводить обґрунтувань, що відповідач подавав форму №3-ПН до органу центру зайнятості з пропуском трьох робочих днів з дати відкриття ним вакансій.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про застосування до відповідача адміністративно - господарських санкцій за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування осіб з інвалідністю, в сумі 115466,67 грн. є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що саме на підприємство покладається обов`язок по створенню та самостійному працевлаштуванню осіб з інвалідністю, колегія суддів вважає необґрунтованими та помилковими, оскільки законодавством покладено на суб`єктів господарювання лише обов`язок щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю, їх атестування та інформування про кількість створених робочих місць. При цьому, обов`язок суб`єкта господарювання щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати осіб з інвалідністю на створені робочі місця.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що відповідачем не дотримувались норми чинного законодавства, не виконано норматив встановлений ст.19 Закону України №875-ХІІ, а тому відповідач не може бути звільненим від обов`язку по сплаті адміністративно господарських санкцій, передбачених ст.20 Закону України №875-ХІІ, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з урахуванням вже вказаних вище висновків суду, та зазначає, що матеріалами даної справи підтверджується, що відповідачем було виконано вимоги щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю, відповідно до нормативів, встановлених ст.19 Закону України №875-ХІІ, а також поінформовано центр зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві для таких осіб.

Також, доводи апеляційної скарги про те, що рішенням суду першої інстанції суттєво порушено чинне законодавство України, колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на особистих припущеннях позивача, які в ході апеляційного перегляду даної справи не знайшли свого підтвердження.

Щодо посилань позивача на те, що відповідачем не було вжито заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, що ним була розміщена інформація про наявні на підприємстві вакансії для осіб з інвалідністю: у загальновідомих, регіональних або спеціалізованих газетах або на сайтах, зокрема таких як, дошка безкоштовних оголошень, сайт рекламних оголошень; на загальновідомих сайтах пошуку роботи; на офіційному сайті відповідача або на своїй сторінці в соціальних мережах, колегія суддів зазначає наступне.

Законодавством України не передбачений обов`язок підприємства використовувати для працевлаштування інвалідів будь які безкоштовні засоби розміщення оголошень у ЗМІ та т.п. Наявність вакансії для працевлаштування осіб з інвалідністю, що підтверджується відповідними звітами та відмітками центру зайнятості про їх прийняття, які містяться в матеріалах даної справи.

Те ж саме стосується й посилань позивача на те, що відповідачем не було надано до суду доказів щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі щодо створення спеціальна робочих місць (наказ про створення вакансій та/або спеціальних робочих місць для осіб інвалідністю, доказів придбання техніки, меблів, обладнання для створених робочих місць, тому числі спеціалізованого обладнання, інших доказів) та доказів (штатний розклад, посадові інструкції, накази про прийняття на роботу, розрахунки заробітної плати тощо), що з їх боку не було допущено дискримінації осіб з інвалідністю поряд з іншими працівниками, зокрема заявлена в звіті з формою 3-ПН заробітна плата є не меншою, ніж та, яка пропонується іншим кандидатам на таку ж посаду.

Створення спеціальна робочих місць, придбання техніки, меблів, обладнання для створених робочих місць, тому числі спеціалізованого обладнання в ході перевірок відповідним державним органом не досліджувалось (відповідні докази вістуні) .

Крім того невідповідність звітів за формою 3-ПН, неналежне облаштування робочих місць повинно доводитись саме позивачем.

Стосовно посилання позивача на постанову Верховного суду по справі №920/385/19, колегія суддів вказує, що позиція Верховного суду, що висловлена у даній постанові, стосується стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у господарській справі. У той час як даних спір виник у площині адміністративних правовідносин. Крім того, рішення Верховного суду по справі №920/385/19 не є остаточним.

В даному випадку, з урахуванням приписів ст.218 ГК України, застосування до відповідача адміністративно - господарських санкцій у розмірі в сумі 115466,67 грн. є неможливим.

Таким чином, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на приписи ст.139 КАС України, відсутні підстави для задоволення клопотання скаржника про стягнення з відповідача судових витрат за подачу апеляційної скарги.

З огляду на приписи п.10 ч.6 ст.12 КАС України, відповідно до якого справами незначної складності є інші справи у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, дана справа відноситься до справ незначної складності , а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, з огляду на ч. 5 ст. 328 КАС України ця справа не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.07.2021 по справі № 520/8227/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 08.11.2021 року