Справа № 460/77/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/77/21 пров. № А/857/14224/21
№ А/857/14226/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Управління Держпраці у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року, ухвалене суддею Недашківською К.М. у м.Рівне о 11:54, повний текст якого складений 25 травня 2021 року, та на додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року, ухвалене суддею Недашківською К.М. у м.Рівне, повний текст якого складений 28 травня 2021 року, у справі № 460/77/21 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Архітектурне бюро "Янкор" до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправними та скасування припису та постанови, -

ВСТАНОВИВ:

05 січня 2021 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «Янкор» звернувся до суду із позовом до відповідача - Управління Держпраці у Рівненській області, у якому просив визнати протиправними та скасувати припис про усунення виявлених порушень №РВ8417/949/АВ/П від 16.11.2020 та постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №РВ8417/949/000037/ТД-ФС від 08.12.2020.

В обґрунтування позовних вимог покликається на помилковість висновків відповідача про допуск до роботи працівників без укладення трудового договору.

Також вказує на порушення посадовими особами відповідача Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю та вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки, на думку позивача, у контролюючого органу були відсутні належні правові підстави для реалізації повноважень щодо проведення інспекційного відвідування, так як жодної інформації до відповідача про допущення позивачем порушень вимог трудового законодавства не надходило.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Рішення мотивоване тим, що відповідач при проведенні інспекційного відвідування дійшов помилкового висновку про наявність у ЦПУ ознак трудових договорів, а тому протиправно притягнув позивача до відповідальності за порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України, у вигляді штрафу.

Суд виснував, що відповідачем не доведено правомірності оскаржуваних рішень - припису №РВ8417/949/АВ/П та постанови №РВ8417/949/000037/ТД-ФС, у порядку статті 77 КАС України, а тому права та інтереси позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними і скасування таких рішень суб`єкта владних повноважень.

Додатковим рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року частково задоволено заяву позивача про розподіл судових витрат.

Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «Янкор» суму витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Управління Держпраці у Рівненській області.

При ухваленні додаткового рішення суд виходив з обставин співмірності заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу (16000,00 грн) та складністю цієї справи, наданого адвокатом обсягу послуг.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішенням, відповідач оскаржив їх в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягають скасуванню з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Просить скасувати оскаржувані судові рішення та за наслідком їх апеляційного перегляду в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідач в обгрунтування вимог апеляційної скарги на рішення суду зазначає, що обов`язковою передумовою допуску працівника до роботи є укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Скаржник зауважує, що позивачем допущено працівників до виконання робіт без укладення трудового договору на посади, які передбачені Класифікатором професій. Зазначені роботи свідчать про процес праці, що притаманне трудовим відносинам. При наявності посад, на яких працювали працівники у штатному розписі, 10 осіб не були прийняті по трудовому договору, з ними були укладені договори цивільно-правового характеру, тобто відбулась підміна трудових відносин.

Скаржник наголошує, що у разі, якщо робота, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання, збігається із видом його економічної діяльності, що прослідковується в межах спірних правовідносин (основним видом діяльності позивача є 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель), то робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору.

При цьому, наголошує, що оформлення трудового договору є значно ширшим поняттям, ніж його укладення, та включає: укладення трудового договору, видання відповідного наказу чи розпорядження з одночасним повідомленням центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, оскільки саме за одночасного дотримання цих умов, як це передбачено статтею 24 КЗпП України, дозволений фактичний допуск працівника до роботи.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення відповідач, покликається на відсутність документального підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та не співмірність задоволеного судом розміру понесених порзивачем судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги відповідача слід задовольнити з наступних підстав.

Так, судом достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що окремим дорученням т.в.о. голови Державної служби України з питань праці від 25.08.2020 зобов`язано начальників Головних управлінь Держпраці в областях забезпечити проведення з 25.08.2020 контрольних заходів з питань виявлення неоформлених працівників (а.с. 133).

01 серпня 2020 року Управлінням Держпраці у Рівненській області отриманий лист Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо організації проведення перевірки ТОВ «Архітектурне бюро «Янкор» (а.с. 134).

Зі змісту згаданого листа слідує, що ТОВ «Архітектурне бюро «Янкор» у поточному році освоєно понад 34 млн.грн згідно угод з бюджетними організаціями на виконання будівельно-ремонтних робіт та експлуатаційного утримання доріг. При цьому згідно звітів товариства про суми нарахованої заробітної плати, застрахованих осіб та суми нарахованого внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, поданих до органів Державної податкової служби, облікова чисельність працівників на початок поточного року склала 16 осіб. Згідно з даними органів Пенсійного фонду України з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування облікова кількість працівників, які з ТОВ «Архітектурне бюро «Янкор» перебували у трудових відносинах, на початок поточного року складала 15 осіб. Вказане свідчить про ознаки допуску службовими особами ТОВ«Архітектурне бюро «Янкор» до роботи працівників без оформлення трудових відносин та порушення вимог ст.24 КЗпП України.

Наказом начальника Управління Держпраці у Рівненській області «Про проведення позапланового заходу державного контрою за додержанням законодавства про працю у формі інспекційного відвідування у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «Янкор»» від 27.10.2020 №1008 наказано інспекторам праці провести у період з 28.10.2020 по 10.11.2020 позаплановий захід державного контролю за додержанням законодавства про працю у формі інспекційного відвідування у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «Янкор» (далі - Наказ №1008) (а.с. 144).

На підставі Наказу №1008 інспекторами Управлінням Держпраці у Рівненській області проведене інспекційне відвідування у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «Янкор», за результатами якого складений Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, від 10.11.2020 №РВ8417/949/АВ (далі - Акт інспекційного відвідування №РВ8417/949/АВ) (а.с. 11).

На підставі Акта інспекційного відвідування №РВ8417/949/АВ контролюючим органом внесений припис про усунення виявлених порушень від 16.11.2020 №РВ8417/949/АВ/П (а.с. 23).

08 грудня 2020 року начальником Управління Держпраці у Рівненській області винесена постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №РВ8417/949/000037/ТД-ФС, якою до позивача застосований штраф у розмірі 500000,00 грн (а.с. 9).

Позивач, вважаючи винесені Управлінням Держпраці у Рівненській області припис про усунення виявлених порушень №РВ8417/949/АВ/П від 16.11.2020 та постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №РВ8417/949/000037/ТД-ФС від 08.12.2020 протиправними, звернувся до суду з вимогами про їх скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 5 квітня 2007 року №877-V (далі - Закон №877-V).

Статтею 1 Закону №877-V визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 2 Закону №877-V його дія поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів валютного контролю, митного контролю на кордоні, державного експортного контролю, контролю за дотриманням бюджетного законодавства, банківського нагляду, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) в галузі телебачення і радіомовлення.

Заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення №96), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з пунктом 4 Положення №96 Державна служба України з питань праці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 100 утворено територіальні органи Держпраці, зокрема Головне управління Держпраці у Рівненській області.

Відповідно до статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №823 (далі - Порядок № 823).

Пунктом 2 Порядку № 823 передбачено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складається акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення (пункт 19 Порядку №823).

Згідно з пунктом 27 Порядку №823 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом, після розгляду зауважень об`єкта відвідування до нього (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку №823 визначено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що Головне управління Держпраці у Рівненській області як територіальний орган Держпраці уповноважене на здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю фізичними особами-підприємцями, зокрема, у формі інспекційних відвідувань, за наслідками яких складати акти перевірок та за наявності порушень - приписи про їх усунення, а також вживати заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності.

За змістом статті 265 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Також суд апеляційної інстанції зауважує, що з`ясовуючи дотримання процедури проведення інспекційного відвідування в аспекті спірних правовідносин слід зважити на те, що позивач за наявності підстав вважати порушеним порядок проведення інспекційного відвідування, в тому числі за відсутності підстав для проведення, не надання передбачених копій документів чи не одержання повідомлення про здійснення планового заходу державного нагляду не був позбавлений можливості, в силу приписів статті 10 Закону №877-V реалізувати своє право на захист шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до інспекційного відвідування. Допуск до інспекційного відвідування нівелює правові наслідки порушень, допущених при призначенні такої.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду від 17.04.2018 (справа №826/12612/17).

Слід зазначити, що судом не встановлено процесуальних порушень при проведенні перевірки відповідачем.

Зі змісту акту інспекційного відвідування №РВ8417/949/АВ слідує, що в порушення частини третьої статті 24 КЗпП України Товариством з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «Янкор» допущено до роботи 05 листопада 2020 року на об`єкті будівництва «Реконструкція басейна ЗОШ I-III ступенів №7 по провулку Шкільному, 2 у місті Дубно Рівненської області» за адресою: провулок Шкільний, 2, місто Дубно, Рівненська область, 10 (десять) працівників без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України: (1) ОСОБА_1 , (2) ОСОБА_2 , (3) ОСОБА_3 , (4) ОСОБА_4 , (5) ОСОБА_5 , (6) ОСОБА_6 , (7) ОСОБА_7 , (8) ОСОБА_8 , (9) ОСОБА_9 , (10) ОСОБА_10 .

В акті інспекційного відвідування №РВ8417/949/АВ зазначено, що відповідно до пояснень директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «Янкор» для прискорення виконання робіт на будівництві вказані вище особи були залучені як вільно-наймані працівники за відповідними договорами, які мають свій інвентар, засоби захисту та відповідну екіпіровку; враховуючи невеликий об`єми роботи та терміни їх виконання, дані працівники не погодилися працювати на постійній основі з оформленням трудових відносин.

Разом з тим, щодо висновків акту перевірки по суті та оскаржуваних постанови та припису, суд апеляційної інстанції зазначає, що в межах спірних правовідносин підлягають дослідженню обставин щодо наявності ознак трудових відносин між позивачем та найманими працівниками та належного їх оформлення.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

Згідно зі статтею 1 КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство України про працю встановлює високий рівень гарантій дотримання умов праці та охорони трудових прав працівників.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно зі статтею 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (далі - особи) держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Так, судом першої інстанції було встановлено та надано оцінку наступним обставинам, які мають значення для вирішення спору у цій справі.

Зокрема, судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «Янкор» (Замовник) та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 укладені цивільно-правові угоди.

Вказані вище особи зверталися до директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «Янкор» із заявами про відмову від укладення трудових договорів та бажання працювати за цивільно-правовими угодами (а.с. 28, 33, 28, 43, 49, 56, 62, 67, 72, 77).

Судом першої інстанції установлено, що предметом укладених цивільно-правових угод з фізичними особами є кінцевий результат роботи, а не процес праці.

При цьому, в укладених цивільно-правових угодах чітко визначається обсяг виконуваної роботи, що також вбачається зі змісту актів приймання-передачі виконаних робіт, виконавці самостійно організовували роботу, виконували її на власний ризик та розсуд, не підпорядковувалися відповідним посадовим особам.

Тому суд дійшов висновку, що зазначені вище цивільно-правові угоди, укладені між позивачем та згаданими фізичними особами, були спрямовані саме на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини.

Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядчик) зобов`язується на свій ризик, виконати певну роботу за завданням іншої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Обов`язок підрядника виконати роботу або виконавця надати послугу на свій ризик говорить про те, що він не може відмовитися від прийняття на себе певних негативних наслідків, що виникають при виконанні підрядних робіт.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання кінцевих результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є - предмет договору, умови, визначені законом як істотні чи необхідні для договору даного виду, а також всі ті умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента і визначенні умов договору з врахуванням законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями частини першої статті 854 ЦК України замовник виплачує належну підрядчику суму за результатами виконаної роботи. Щодо наданих послуг винагорода за виконану роботу (надані послуги) виплачується виконавцю в розмірі, в терміни і в порядку, який встановлений в договорі (частина перша статті 903 ЦК України).

Отже основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності; за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності, гарантії та компенсації передбачені для працівника, а також обов`язки роботодавця залишаються за його межами.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, виконавець не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №820/1432/17 (провадження №К/9901/15518/18), від 13 червня 2019 року у справі №815/954/18 (провадження №К/9901/3195/19), у справі №1840/2507/18 (провадження №К/9901/10124/19), у справі №824/896/18-а (провадження №К/9901/10149/19) та від 3 березня 2020 року у справі №1540/3913/18.

Однак суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не правильно визначено сутність спірних правовідносин, які виникли між ТОВ «Архітектурне бюро «Янкор» та найманими працівниками, а саме не враховано, що такі правовідносини мають ознаки трудових і повинні врегульовуватися за правилами КЗпП України.

Суд зазначає, що не зважаючи на підписання сторонами цивільно-правових угод від 20.10.2020 року, між сторонами існували трудові правовідносини, оскільки найманими працівниками виконувалась конкретна трудова функція.

Виплата винагороди виконавцям робіт замовником здійснена з порушенням умов цих договорів, а саме, за умовами укладених угод (ідентичного змісту за умовами здійснення розрахунків) виплата винагороди виконавцеві замовником здійснюється після остаточної здачі роботи, не пізніше 15 числа місяця, який слідує за місяцем закінчення ророботи (наданя послуг). Затвердження актів виконаних робіт мало місце 27.11.2021, а тому згідно умов угод оплата мала бути здійснена до 15.12.2020, однак відповідно до прибуткових касових ордерів розрахунок з найманими працівниками проведено лише 30.12.2020, що може ймовірно свідчити про продовження існування трудових відносин.

Таким чином, суд першої інстанції надав формальну оцінку сутності реальних відносин, які виникли між позивачем та найманими за цивільно-правовими угодами працівниками та не перевірив факт можливого приховування існування між зазначеним підприємством та згаданими особами трудових відносин.

При цьому, у цій справі колегія суддів вважає за необхідне врахувати концепцію прихованого працевлаштування (deemed employment), яка знайшла своє відображення, серед іншого, у Рекомендаціях про трудове правовідношення №198 (далі - Рекомендації) Міжнародної організації праці (далі - МОП), де зазначено, що держави-члени МОП повинні передбачити можливість визначення у своїх законодавчих та нормативно-правових актах або інших засобів конкретних ознак визначення трудових правовідносин. Серед таких ознак у Рекомендаціях зазначаються «підпорядкованість» та «залежність». У пункті 13 Рекомендацій «підпорядкованість» проявляється, якщо робота: 1. виконується відповідно до вказівок та під контролем іншої сторони; 2. передбачає інтеграцію працівника в організаційну структуру підприємства; 3. виконується виключно або переважним чином в інтересах іншої особи; 4. виконується працівником особисто; 5. виконується відповідно до графіка або на робочому місці, яке вказується або погоджується стороною, яка її замовила; 6. має характерну тривалість/продовжуваність; 7. вимагає особисту присутність працівника; 8. передбачає надання інструментів, матеріалів та механізмів стороною, яка є замовником.

Суд апеляційної інстанції вважає, що особа має право реалізовувати свої здібності до праці шляхом укладення трудового договору або цивільно-правового, водночас зазначене залежить від характеру праці, про що було зазначено вище.

І якщо ці відносини мають ознаки трудових, то відповідно до імперативних положень частини третьої статті 24 КЗпП України роботодавцю забороняється залучати працівника до роботи без укладення трудового договору в усній або письмовій формі.

Положення частини третьої статті 24 КЗпП України повинні застосовуватися роботодавцями, які бажають використовувати найману оплачувану працю незалежно від того, чи наполягає на такому оформленні працівник чи ні.

Суд звертає увагу на те, що відповідальність за неналежне оформлення працівника, відповідно до статті 265 КЗпП України, покладається саме на юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що юридичні та фізичні особи-підприємці, залучаючи працівників до найманої оплачуваної праці та укладаючи з такими особами цивільно-правові договори, замість трудових, позбавляють останніх основних прав та гарантій, встановлених Конституцією (стаття 43-46) та законами України, а саме: на оплату праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, права на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня, на щорічні і додаткові оплачувані відпустки, права на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади тощо.

Суд вважає за необхідне зазначити, що під час укладання трудового договору роботодавець повинен проінформувати працівника під розписку про умови праці та про наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, можливі наслідки їх впливу на здоров`я та про права працівника на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства.

Також, суд дійшов висновку, що у разі, якщо робота, виконувана працівником на користь суб`єкта господарювання, збігається з видом його економічної діяльності або є роботою з обслуговування його діяльності, то робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, підтримана у постановах від 30.03.2021 у справі № 380/1563/20, 02.06.2021 у справі №260/613/19, від 15.06.2021 у справі №1840/3227/18, та відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права підлягає врахуванню судом при вирішенні спірних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що основним видом економічної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Архітектурне бюро "Янкор" є 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель.

Згідно угод цивільно-правового зарактеру укладених між позивачем та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 предметом договору є зобов`язування виконавцями здійснювати певні будівельні роботи (реконструкція басейну ЗОШ І-ІІІ ст.№7 по пров.Шкільному,2 в м. Дубно Рівненської області), а тому з такими особами повинні були бути укладені трудові договори.

На наявність таких обставин слушно покликається Головне управління Держпраці у Рівненській області в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що обов`язковою передумовою допуску працівника до роботи є укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №826/16738/17.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.04.2018 у справі № 823/708/17 (провадження № К/9901/747/17), заходи щодо притягнення до відповідальності - штрафи у сфері порушення законодавства про працю - застосовуються незалежно від факту усунення виявлених порушень та не можуть бути підставою для уникнення застосування контролюючими органами та органами у сфері нагляду зазначених заходів.

Таким чином, висновки про наявність між позивачем та найманими працівниками неоформлених у визначеному законом порядку правовідносин трудового характеру відповідають фактично встановленим обставинам справи, відтак такі правомірно відповідачем були розцінені, як фактичний допуск працівників до роботи без належного оформлення трудових відносин та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що свідчить про наявність в діях позивача ознак порушення ст.24 КЗпП України.

Враховуючи викладене, а також встановлення факту наявності в діях позивача порушень ст.24 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку про правомірність застосування до позивача санкцій за порушення вимог статті 265 КЗпП України та внесення припису.

Накладення відповідачем на позивача штрафу у розмірі 500000 грн (5000, 00 грн * 10 *10) відповідає санкції ст.265 КЗпП України, якою передбачена відповідальність за виявлене порушення трудового законодавства.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, виконано покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваних постанови та припису.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасувати припис про усунення виявлених порушень №РВ8417/949/АВ/П від 16.11.2020 та постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №РВ8417/949/000037/ТД-ФС від 08.12.2020 є безпідставними, необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 2) частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині постанови суду першої інстанції зазначається про розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Тобто, наведеною нормою визначено, що додатковими судовими рішеннями є додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням.

Водночас, додаткове судове рішення за юридичною природою є засобом доповнення вже ухваленого судового рішення, не може змінювати суті основного судового рішення та перелік підстав, за яких суд може прийняти додаткове судове рішення, є вичерпним.

Частинами першою та третьою статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі; якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.5 цієї статті у випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Слід зазначити, що позивачем заявлено про понесені витрати на професійну правничу допомогу з урахуванням порядку та строків, визначених ч.7 ст.139 КАС України.

Разом з тим, оскільки за приписами ст.139 КАС України розподіл понесених позивачем судових витрат, до яких статтею 134 КАС України також віднесено витрати на професійну правничу допомогу, можливе за умови задоволення позову позивача, колегія суддів приходить до висновку про скасування додаткового рішення, що в межах апеляційного розгляду даної адміністративної справи є предметом перегляду в апеляційному порядку за апеляційною скаргою відповідача, та про відмову в задоволенні заяви позивача про стягнення понесення цих витрат за рахунок суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, які підлягають скасуванню.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Управління Держпраці у Рівненській області задовольнити, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року та додаткове рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року у справі № 460/77/21 скасувати.

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Архітектурне бюро "Янкор" до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправними та скасування припису та постанови - відмовити.

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Архітектурне бюро "Янкор" про розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці з 26.10.2021 по 03.11.2021 постанова складена у повному обсязі 04.11.2021.