Справа № 340/621/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

05 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 340/621/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),
суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року (суддя Жук Р.В., м. Кропивницький) у справі № 340/621/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Кіровоградського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просила:

- визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, при чому одна з них є інвалідом, за 2019, 2020, 2021 р. тривалістю 51 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби протиправною;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, при чому одна з них є інвалідом, за 2019, 2020, 2021 тривалістю 51 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року позов задоволено частково, зокрема:

- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, при чому одна з них є інвалідом за період 2019 - 2021 р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, одна з яких є інвалідом, за період 2019 - 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- стягнено з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами. Таким чином, оскільки позивач має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, вона, окрім основної щорічної відпустки, має право на додаткову відпустку - як матері двох дітей віком до 15 років на підставі ст. 19 Закону України «Про відпустки». Зважаючи на викладене, судом зроблено висновок, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як військовослужбовцю-жінці, яка має двох і більше дітей віком до 15 років, при чому одна з них є інвалідом, за період 2019-2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі не врахував, що грошова компенсація як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки, у тому числі додаткові. Однак, в особливий період надання військовослужбовцям визначених видів додаткових відпусток припиняється та право на отримання грошової компенсації за не надання таких відпусток не виникає.

В той же час апелянт зазначив, що додаткова відпустка як матері, що має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, не відноситься до щорічних відпусток, а тому у відповідності до Закону України «Про відпустки» компенсації при звільненні не підлягає.

За результатами апеляційного розгляду Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 у період з 30.01.2018р. по 08.02.2021 р. проходила військову службу за контрактом в Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 .

З матеріалів справи вбачається, що позивач має двох дітей: сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 .

Дочка позивача ОСОБА_4 є інвалідом, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданого 08.04.2013 року Управлінням соціального захисту населення Знам`янської РДА.

05.01.2021р. ОСОБА_1 звернулася до командування військової частини із рапортом на звільнення (вх. №104 від 05.01.2021 р.), в якому просила виплати грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як жінці військовослужбовцю та 06.01.2021 року отримала усну відповідь, згідно з якою командуванням частини прийнято до розгляду та направлено запит №54 від 06.01.2021 р до Департаменту фінансів Міністерства оборони України для отримання роз`яснення. Враховуючи зазначене позивачу повідомлено, що відповідна виплата буде здійснена у разі отримання роз`яснення вищого штабу щодо порядку та наявності законних підстав здійснення даної виплати.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 06.01.2021 №1-РС та наказом командира військової частини НОМЕР_1 №28 (по стройовій частині) від 08.02.2021, позивача старшого солдата військової служби за контрактом, контролера контрольно-пропускного пункту роти охорони та оборони батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) відповідно ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Наказами позивач з 08.02.2021 виключена з списків особового складу частини та знята з усіх видів забезпечення, а 09.02.2021р. припинено грошову компенсацію замість фактичного харчування та направлена для зарахування на військовий облік до Знам`янського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Кіровоградської області.

Оскільки вказана компенсація не виплачена, вважаючи відповідну бездіяльність відповідача протиправною позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність законних і обґрунтованих підстав для нарахування та виплати їй грошової компенсації за додаткову відпустку, як матері, що має двох неповнолітніх дітей за період 2019-2021 роки, при чому одна з них є інвалідом, а також наявність достатніх доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції на відповідність вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтею 4 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011- ХІІ (далі - Закон «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Статтею 19 Закону України «Про відпустки» визначено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до ч.7 ст.20 Закону України «Про відпустки» додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

За приписами ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналіз наведених правових норм дає суду підстави дійти висновку, що чинним законодавством закріплені гарантії військовослужбовців на отримання, окрім основної щорічної відпустки, за наявності передбачених законом підстав, додаткових відпусток, при цьому додаткові відпустки працівникам, які мають дітей надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 Закону України «Про відпустки», а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, яка одна з них є інвалідом, окрім основної щорічної відпустки, має право на додаткову відпустку - як матері двох дітей віком до 15 років, одна з яких є інвалід на підставі ст.19 Закону України «Про відпустки».

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами 1, 6 та 12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

За визначенням ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано

визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Проте обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 16-2 Закону України «Про відпустки».

Вказана позиція, відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, вказаним в постанові від 21.08.2019, якою залишено без змін рішення Верховного Суду від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Відповідно до ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Виходячи із вказаної норми, враховуючи, що дана справа підпадає під ознаки типової справи, зазначених у рішенні Верховного Суду від 16.05.2019, при ухваленні рішення у даній справі, судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач має право на компенсацію невикористаної за час військової служби соціальної додаткової відпустки як жінка, що працює та має двох неповнолітніх дітей віком до 15 років, при чому одна з них є інвалідом.

Разом з тим, з приводу вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити нарахування грошової компенсації за відпустки тривалістю 51 календарних днів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що в цій частині позовна вимога є передчасною та не підлягає задоволенню, оскільки спір виник з приводу обов`язку відповідача здійснити нарахування грошової компенсації позивача на підставі норми Закону, а не з приводу кількості днів додаткової відпустки.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Позивач у позові, обґрунтовуючи підставу для задоволення такої позовної вимоги вказує на тяжке фінансове становище, факт того, що вона є безробітною особою, без додаткового доходу, а також погіршення здоров`я дитини, необхідність планового лікування дитини, яка є інвалідом.

Відповідно до ч.5 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Однак, суд звертає увагу на те, що визначення поняття «моральна шкода», способи вирахування ступеня і розміру моральної шкоди не закріплені в національному законодавстві.

Тому суд керується визначенням наданим Верховним суду України у п.3 постанови пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:

- наявність такої шкоди,

- протиправність діяння її заподіювача,

- наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та

- вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Колегія суддів приймає до уваги обґрунтування позивача своєї позиції тим, що вона не мала можливості направити кошти, не отримані з вини відповідача, на проходження планового лікування дитини в санаторному закладі. Колегія суддів погоджується з тим, що таке становище викликає душевні страждання, які полягають у безпорадності, неможливості виконання своїх батьківських обов`язків щодо хворої дитини. Факт наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача шкоди наявний та підтверджується відповідними доказами.

Так, враховуючи всі доводи, які навела позивачка у своїй позовній заяві, й беручи до уваги особливе світосприйняття кожної людини у випадку порушення її прав суб`єктом владних повноважень, суд зазначає, що наведених ОСОБА_2 доводів за обставин цієї справи достатньо для стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки позивач подала докази на підтвердження моральної шкоди; із матеріалів справи вбачається, чому саме позивач обрахувала свою моральну шкоду у розмірі: 5000 грн.

Також суд бере до уваги те, що у середньомісячну заробітну плату (дохід) для обчислення допомоги по безробіттю включаються всі види виплат, на які нараховувалися страхові внески, які підтверджуються даними Єдиного державного реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України (ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття).

При цьому, довідка №14 від 12.02.2021 року не містить суми грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, як матері яка має двох дітей до 15 років, в тому числі дитину інваліда за 2019 - 2021 роки, що є протиправною бездіяльністю з боку відповідача. Тому, позивач отримає меншу частину коштів як допомоги по безробіттю.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо достатніх доказів на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди та належного обґрунтування, визнання протиправною бездіяльністю щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації відпустки стягнення 5000 грн. є достатньою і справедливою сатисфакцією.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що під час вирішення спору суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального та матеріального права, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення, тому ухвалене у справі рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11.05.2021 року по справі № 340/621/21 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року по справі № 340/621/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко