Справа № 280/5893/21
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
08 листопада 2021 року Справа № 280/5893/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 )

до Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 АДРЕСА_3 )

до Військової частини НОМЕР_3 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 АДРЕСА_3 )

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1) Військової частини НОМЕР_3 (далі відповідач 2) , в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 , щодо не нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при виключенні зі списків особового складу частини;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при виключенні зі списків особового складу частини;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини, за період з винесення рішення по справі №280/4201/20 17 серпня 2020 року по день фактичного розрахунку 22 червня 2021 року за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у сумі 294294,69 гривні.

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду без участі/виклику представників сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 (знаходиться на всіх видах забезпечення у тому числі фінансовому у військовій частині НОМЕР_1 ) з 2014 по 2019 рік. Відповідно до Наказу командиру військової частини НОМЕР_3 від 14 серпня 2019 року №230 позивач був виключений зі списків військової частини НОМЕР_3 . Зазначено, що в період проходження служби нарахування грошового забезпечення проводилось не в повному обсязі, а також не була виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та компенсація за щорічну основну відпустку. Зазначає, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки та грошову індексацію було виплачено відповідачем лише в порядку виконання рішення суду. Позивач вважає, відповідач на підставі положень статей 116, 117 КЗпП України має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені. Вказує, що позивач звертався до відповідачів із відповідними заявами, проте відповідей від відповідачів до позивача не надійшло. З урахуванням викладеного, просить позовні вимоги задовольнити.

Від представника Військової частини НОМЕР_1 до суду 25 серпня 2021 року надійшов відзив (вх.№48293), відповідно до якого відповідач-1 позовні вимоги не визнав, та зазначив, що у законодавстві, яке регулює військову сферу питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку взагалі не передбачено, але це не дає підстав застосовувати для врегулювання спірного питання норми трудового законодавства. Тому вважає, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини 1 статті 117 КЗпП України є безпідставним. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Від представника Військової частини НОМЕР_3 на адресу суду відзиву, заяв або клопотань не надходило, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 та у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 14 серпня 2019 № 230 «…Старшого лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , помічника командира батальйону з правової роботи, призначеного наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (по особовому складу) №144 від 17 липня 2019 року на посаду помічника командира бригади з правової роботи - начальника юридичної групи 55 окремої артилерійської бригади, ВОС-8503003, вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в місто Запоріжжя. З 14 серпня 2019 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення…».

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року по справі №280/4201/20 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , зокрема:

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 та Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати, а Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків Військової частини НОМЕР_3 ;

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3 та Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 14 серпня 2018 року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати, а Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 14 серпня 2018 року.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року по справі №280/4201/20 апеляційну скаргу повернуто апелянту.

Таким чином, 04 грудня 2020 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року по справі №280/4201/20 набрало законної сили.

На виконання вказаного рішення 22 червня 2021 року позивач отримав доплату у розмірі 7568,75 грн. та 26929,99 грн.

22 червня 2021 року позивач звернувся із заявою до:

Військової частини НОМЕР_3 про нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня винесення рішення суду від 17 серпня 2020 року по справі №280/4201/20 по день остаточного розрахунку (22 червня 2021 року);

Військової частини НОМЕР_1 про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня винесення рішення суду від 17 серпня 2020 року по справі №280/4201/20 по день остаточного розрахунку (22 червня 2021 року).

Відповіді на адресу позивача від відповідачів не надійшло.

У зв`язку з ненарахуванням та невиплатою середнього заробітку за час затримки розрахунку та з вимогою стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII ).

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частини друга і третя статті 9 Закону №2011-XII ).

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Посилання відповідача на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України суд оцінює критично з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 116, 117, 233 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Разом з тим суд звертає увагу, що вказані норми стосуються осіб, які звільнені зі служби, в той час як позивач згідно Наказу №230 від 14 серпня 2019 року вибув до нового місця служби в місто Запоріжжя.

Позивачем не надано доказів, що станом на момент звернення до суду із позовом він звільнений з військової служби. Позивачем надано наказ, яким його переведено на нове місце служби, що не є звільненням з військової служби.

Відтак, суд вважає, що відповідачами законні права та інтереси позивача не порушені, отже позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу на те, що будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень має бути законним та обґрунтованим, прийнятим чи вчиненим в межах наданих повноважень, містити конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 9, 72, 77, 132, 193, 241, 243-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 АДРЕСА_3 ), до Військової частини НОМЕР_3 (ЄДРПОУ: НОМЕР_4 АДРЕСА_3 ) відмовити у повному обсязі.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Рішення складено у повному обсязі та підписано 08 листопада 2021 року.

Суддя Д.В. Татаринов