Справа № 260/1917/20
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 260/1917/20

адміністративне провадження № К/9901/39055/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, (далі - Кадрова комісія №1), в якому просив: визнати протиправними дії Офісу Генерального прокурора, дії та рішення Кадрової комісії №1 щодо нього з питань проведення другого етапу атестації - складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; скасувати рішення Кадрової комісії №1 від 10 квітня 2020 року №284 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки»; визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Закарпатської області від 28 квітня 2020 року № 173к про звільнення його з посади прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді та органів прокуратури Закарпатської області за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»; поновити його в органах прокуратури Закарпатської області на посаді прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді або на рівнозначній посаді, яку останній займав станом на 30 квітня 2020 року та стягнути з прокуратури Закарпатської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30 квітня 2020 року по дату винесення судового рішення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Офісу Генерального прокурора, дії та рішення Кадрової комісії №1 щодо ОСОБА_1 з питань проведення стосовно нього другого етапу атестації - складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки та скасувати рішення Кадрової комісії №1 від 10 квітня 2020 року № 284 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки». Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Закарпатської області від 28 квітня 2020 року № 173к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді та органів прокуратури Закарпатської області за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Поновлено позивача в Закарпатській обласній прокуратурі на посаді прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді та органів прокуратури Закарпатської області, яку він займав станом на 30 квітня 2020 року. Стягнуто із Закарпатської обласної прокуратури середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме: з 04 по 28 травня 2021 року, із утриманням із цієї суми обов`язкових платежів (податків та зборів) у розмірі 296159,07 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та відмовлено в позові в цій частині.

18 жовтня 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року. Заявник, посилаючись на положення частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення ним норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції у скасованій частині.

Предметом спору у цій справі є правомірність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурора та наказу про звільнення прокурора з цих підстав з органів прокуратури.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України, відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 цієї норми можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом сформований висновок, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

У тексті касаційної скарги підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначив про незастосування постанов Верховного Суду, ухвалених у справах №№580/2357/20, 640/9398/20, 640/9599/20 та про відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування положень пунктів 10, 12, 13, 19 розділу II розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ), пунктів 6, 9, 10, 11 розділу І Порядку проходження атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора №221 від 03 жовтня 2019 року (далі - Порядок №221), пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого Генеральним прокурором від 17 жовтня 2019 року № 233 (далі - Порядок №233) у спорах, предметом яких є питання законності рішень кадрових комісій, що стосуються атестації прокурорів.

Так, із змісту оскаржуваної постанови суду вбачається, що переглядаючи рішення суду і скасовуючи його, суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час складання іспитів позивач не висловлював жодних процедурних зауважень щодо їхнього проведення, заяв про порушення процедури до Кадрової комісії №1 він не подавав, а у відомостях про результати іспиту ОСОБА_1 не зазначив жодних зауважень, зокрема, щодо технічного збою програми та несправності системи. Судом також установлено, що позивач не скористався своїм правом письмово зафіксувати певні порушення, зробити примітки чи зауваження уповноваженим особам. До лікарів у зв`язку з поганим самопочуттям до тестування та у день тестування він не звертався. Ураховуючи те, що про зазначені обставини позивач указав лише у позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Оскаржуючи судове рішення з підстав пункту 1 статті 328 КАС України та з огляду на підстави відмови у задоволенні позову, заявник касаційної скарги не зазначив норму права щодо якої Верховним Судом сформований висновок у наведених ним справах та невідповідність застосованої судом апеляційної інстанції норми права висновку, сформованому Верховним Судом висновку її застосування у подібних правовідносинах.

Відсутність суттєвих елементів оскарження з підстав пункту 1 статті 328 КАС України свідчить про невикладення передбачених КАС України підстав для оскарження судового рішення.

Верховний Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

У касаційній скарзі відсутні доводи на спростування мотивів, з яких виходив суд апеляційної інстанції, а інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновком суду апеляційної інстанції. Заявник лише наводить низку нормативно-правових актів щодо проходження прокурорами атестації, без належної аргументації щодо їхнього неправильного застосування судом апеляційної інстанції у цій справі у системному зв`язку з положеннями статті 328 КАС України.

Водночас, зазначені ОСОБА_1 положення Закону №113-ІХ, Порядку №221 та Порядку №233 є загальними нормами, а касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо неправильного застосування цих норм судом та необхідність висновку Верховного Суду щодо них саме у цій справі. Так, зазначивши про ці норми закону заявник не виклав її у взаємозв`язку з обставинами справи та у контексті індивідуальних ознак, обмежившись фразами про незаконність судового рішення та відсутності правової оцінки його доводам щодо протиправності проведення відповідачами іспиту з використанням комп`ютерної техніки.

Верховний Суд також не приймає доводи ОСОБА_1 щодо фундаментального значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки такі мотиви не є самостійною підставою для касаційного оскарження зазначених судових рішень у цій справі, так як за нормами частини п`ятої статті 328 КАС України такі аргументи необхідно додатково зазначати виключно у разі оскарження судових рішень, перегляд яких у Верховному Суді не передбачено нормами КАС України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до цитування норм законодавства, часткового опису обставин проходження ним атестації, наведення прикладів судових рішень у інших справах і правових позицій Європейського суду з прав людини, однак посилаючись на положення Закону №113-ІХ, Порядку №221 та №233, заявник не виклав їх у взаємозв`язку з обставинами справи та у контексті її індивідуальних ознак, обмежившись загальними фразами щодо недотримання гарантій незалежності прокурора та невідповідності судових рішень приписам статті 242 КАС України.

Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Тому, лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду та невідповідність судових рішень висновкам Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, Першої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправними та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко