Справа № 380/12569/21
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:
до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) , місцезнаходження: 84301, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Марата, 16, в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії щодо нарахування при звільненні компенсації за неотримане речове майно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до Порядку №178 від 13.03.2016 без застосування пропорції часу.

Ухвалою від 03.08.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач на момент звільнення та виключення позивача зі списків особового складу не провів з ним усіх необхідних розрахунків, а саме не повністю виплатив грошову компенсацію за неотримане речове майно, право на яке позивач набув у зв`язку з виконанням військової служби. Таким чином, наголошує, що на день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку, зокрема, в частині виплати компенсації за неотримане речове майно. Позивач зазначає, що позиція відповідача в частині обов`язку нараховувати та виплачувати компенсацію за неотримане речове майно за цінами на час виникнення права на таке майно, а не за цінами станом на 01.01.2020 не узгоджується із приписами пункту 5 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою КМУ №178 від 16.03.2016 (далі Порядок №178), яким визначено, що довідка про вартість майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої станом на 1 січня поточного року, тобто на 01.01.2021. При цьому посилається на те, що довідка про вартість майна, що належить до видачі, у відповідності до положень Порядку №178 не містить у стовпчику «кількість предметів» застережень «цілий місяць».

Вказує, що положення Інструкції про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом МВС №1132 від 31.10.2016 (далі Інструкція №1132), за яким нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби в запас, відставку або загибелі (смерті), за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, не відповідає приписам стаття 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991 в редакції спірних правовідносин (далі закон №2011), оскільки порядок виплати компенсації за не отримане військовослужбовцем речове майно визначається саме Кабінетом Міністрів України, а не відповідачем.

09.09.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній проти позову заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що відповідач є бюджетною установою та фінансується з державного бюджету. Вказує, що на момент звільнення позивача з військової служби у відповідача немав фінансових ресурсів для проведення виплат у належному розмірі. За таких обставин наполягає на відсутності ознак протиправності у бездіяльності відповідача.

20.09.2021 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній позовні вимоги підтримав. Вважає доводи представника відповідача, викладені у відзив необґрунтованими. Зміст відповіді на відзив дублює доводи, викладені у позовній заяві.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 04.06.2021 №13-ОС позивача звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) позивача з 18.06.2021 виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Позивач звертався до відповідача з рапортом про виплату грошової компенсації замість належного до видачі речового майна за період проходження служби. Разом з тим, як вбачається зі змісту відзиву, компенсацію за не отримане позивачем майно останньому виплачено із запізненням, яке обумовлене відсутністю у відповідача на момент звернення позивача з рапортом фінансових ресурсів для здійснення відповідної виплати.

Позивач вважає, що при звільненні з військової служби відповідач не виплатив йому належну компенсацію за неотримане речове майно у відповідності до пункту 5 Порядку №178, зокрема не за цінами, встановленими розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України станом на 01.01.2021.

Не погоджуючись з діями відповідача з частині розрахунку компенсації за неотримане речове майно позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII. Згідно з частиною першою статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження визначає Закон України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 №661-IV. Згідно зі статтею 16 цього Закону умови грошового забезпечення військовослужбовців та оплати праці працівників Державної прикордонної служби України визначаються законодавством.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначаються в Законі №2011.

Відповідно до статті 2 Закону №2011, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 8 цього закону встановлено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (частина 1 статті 9 Закону №2011).

Згідно зі статтею 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, суд погоджується із доводами представника позивача про те, що саме Кабінету Міністрів України нормативно делеговано визначати порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

У свою чергу, на виконання вказаних приписів вищим органом виконавчої влади постановою від 16.03.2016 затверджено Порядок №178. Суд звертає увагу, що названий нормативний акт набув чинності з 22.03.2016.

Відповідно до пункту 2-3 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія вказаного Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку №178).

Таким чином, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Як встановлено судом, позивач звертався до відповідача із рапортом про отримання компенсації за неотримане речове майно. Здійснення нарахування компенсації вартості речового майна, що належить позивачу підтверджується довідкою №41 від 16.06.2021. Візуальне дослідження форми та змісту згаданої довідки дозволяє стверджувати про наявність невідповідність між законодавчо встановленою формою довідки згідно з пунктом 5 Порядку №178. Так, видана позивачу довідка №41 у стовпці «кількість предметів» містить застереження «цілий, місяць».

При цьому у матеріалах справи міститься відповідь відповідача №703/4963 від 31.08.2021 на адвокатський запит позивача від 20.08.2021, у якій надано роз`яснення алгоритму проведення обрахунку компенсації за неотримане речове майно, яким керувався відповідач.

Екстраполюючи викладене на фактичні обставини справи, суд висновує наступне.

Так, спірним питанням у межах цієї справи є правильність проведеного нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно. Зі змісту заяв по суті справ вбачається, що представник позивача не погоджується з проведеними відповідачем обчисленнями, оскільки останнім нібито застосовано пункт 10 Інструкції №1132, за змістом якого нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби в запас, відставку або загибелі (смерті), за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права па отримання вказаного майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби.

Суд з висновками представника позивача не погоджується, виходячи із наступних міркувань.

Проаналізувавши відповідь відповідача №703/4963 від 31.08.2021 на адвокатський запит позивача від 20.08.2021 суд дійшов висновку, що відповідач, проводячи обчислення сум, які підлягають до виплати вчиняв дії у наступній послідовності:

1) обчислював співвідношення між кількістю місяців, протягом якого речове майно придатне для використання, та його вартістю станом на 1 січня відповідного року згідно з розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 29.01.2021 №Р-13/0/10-21. За наслідками такої калькуляції отримував неспоживну вартість речі за один місяць;

2) множив грошову суму, отриману за результатами вказаних у пункті 1 обчислень, на кількість місяців з дня виникнення права на отримання вказаного майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби;

3) до отриманого у пункті 2 добутку додавав вартість цілого предмета у відповідності до розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України від 29.01.2021 №Р-13/0/10-21 та отримував кінцеву суму, із врахуванням пропорції часу (проти якої заперечує позивач).

За таких обставин суд наголошує на тому, що кінцеві суми, обчислені за наведеним алгоритмом, за кожним з пунктів довідки №41 перевищували вартість аналогічних речей згідно з розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 29.01.2021 №Р-13/0/10-21.

Таким чином, виплачена сума була більшою, аніж вказана у розпорядженні Адміністрації Державної прикордонної служби України від 29.01.2021 №Р-13/0/10-21 та у відповідності до якого виплата компенсація мала проводитися. Тобто підстави вважати, що відповідач виплатив компенсацію у меншому розмірі відсутні.

Щодо аргументів представника відповідача про обмеженість фінансових ресурсів суд зазначає наступне. Як встановив суд та визнається учасниками справи компенсація за неотримане речове майно є виплаченою. Спірним питанням є розмір отриманої компенсації, оскільки, як стверджує представник позивача, відповідач, застосувавши не передбачені релевантним законодавством обмеження, протиправно виплатив компенсацію у меншому розмірі.

Як встановив суд, відповідач грошову компенсацію виплатив належним чином. У свою чергу, питання строків проведення оплат не охоплюються предметом доказування,зважаючи на те, що питання дотримання строків не є підставами позову у справі, яка розглядається.

З приводу невідповідності форми довідки №41 законодавчо встановленим положенням пункту 5 Порядку №178 суд зауважує, що самі по собі недоліки форми не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки фактично порушення чи не порушення прав позивача не перебувало у причинно-наслідковому зв`язку з формою довідки.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 8 листопада 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик