Справа № 640/12950/20
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

08 листопада 2021 року справа №640/12950/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГоловного управління ДПС у м. Києві (далі по тексту - позивач, ГУ ДПС у м. Києві)
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайрус Груп» (далі по тексту - відповідач 1, ТОВ «Сайрус Груп»); 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» (далі по тексту - відповідач 2, ТОВ «Сервісбудмаш»)
прозастосування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, стягнення з ТОВ «Сайрус Груп» на користь ТОВ «Сервісбудмаш» коштів у сумі 4 250 808,61 грн., стягнення з ТОВ «Сервісбудмаш» у дохід Держави коштів у сумі 4 250 808,61 грн. як такі, що були отримані за недійсним правочином
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи, що відповідно до вироку Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2016 року у кримінальній справі №757/25515/16 засновника ТОВ «Сайрус Груп» визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 205, частиною першою статті 2051 Кримінального кодексу України; рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/5088/17 від 13 травня 2020 року визнано недійсним договір від 16 лютого 2015 року №СГ160215, укладений між відповідачами.

Ухвалою від 16 червня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва відкрив провадження в адміністративній справі №640/12950/20 в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання.

Ухвалою від 07 грудня 2020 року Окружний адміністративний суд міста Києва закрив підготовче провадження та призначив адміністративну справу №640/12950/20 до судового розгляду по суті.

Станом на момент прийняття рішення у справі відповідачі не надали до суду жодних пояснень з приводу заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні 26 липня 2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги; представники відповідачів у судове засідання не з`явились, на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив завершити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Частиною четвертою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Підпункт 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачає, що контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Таким чином, позивач, як контролюючий орган, має право звернутись до суд із позовом про застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №802/470/17-а.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд керується такими мотивами.

Як зазначає позивач в адміністративному позові, за результатами взаємовідносин між відповідачами складено податкові накладні №№48, 49, 77, 78, 79, 121, 125, 123, 122, 124, за якими ТОВ «Сайрус Груп» продало (поставило), а ТОВ «Сервісбудмаш» купило (отримало) товари/послуги на загальну суму 4 250 808,61 грн.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частин першої та другої статті 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За відсутності документа, що фіксує зміст правочину, вважається, що такий правочин вчинено усно.

Згідно з частиною другою статті 206 Цивільного кодексу України юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

Відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Згідно з частиною першою статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року в адміністративній справі №826/5088/17 позов ГУ ДПС у м. Києві до ТОВ «Сайрус Групп», ТОВ «Сервісбудмаш» про визнання договору недійсним задоволено, визнано недійсним договір від 16 лютого 2015 року №СГ160215, укладений між ТОВ «Сайрус Групп» та ТОВ «Сервісбудмаш». У вказаному рішенні зазначено, що у період з 27 лютого 2015 року по 30 березня 2015 року ТОВ «Сайрус Групп» (постачальник, продавець) виписано на користь ТОВ «Сервісбудмаш» (отримувач, покупець) податкові накладні №№48, 49, 77, 78, 79, 121, 125, 123, 122, 124 на загальну суму 4 250 808,61 грн з податку на додану вартість.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Сервісбудмаш» залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року - без змін.

Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, визнано недійсним правочин, укладений між відповідачами, за результатами якого складені податкові накладні у період з 27 лютого 2015 року по 30 березня 2015 року №№48, 49, 77, 78, 79, 121, 125, 123, 122, 124 на загальну суму 4 250 808,61 грн з податку на додану вартість.

Як встановлює частини четверта статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року в адміністративній справі №826/5088/17 встановлено зокрема такі обставини: «Вироком встановлено, що ОСОБА_1 у січні 2015 вступив у попередню змову з невстановленою особою, яка запропонувала останньому, шляхом підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи, здійснити фіктивне підприємництво за винагороду, а саме придбати суб`єкт підприємницької діяльності ТОВ «Сайрус Групп». У подальшому, ОСОБА_1 у присутності приватного нотаріуса надав свої паспортні дані та підписав два екземпляри статуту підприємства ТОВ «Сайрус Групп». 08.01.2015 проведено державну реєстрацію змін ТОВ «Сайрус Групп» в відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Солом`янського району реєстраційної служби ГУ юстиції у м. Києві. Продовжуючи злочинну діяльність невстановлені слідством особи отримали та використали можливість укладати від імені ОСОБА_1 , шляхом підроблення документів, господарські угоди та первинні бухгалтерські документи, що свідчили про нібито реалізацію товарів, робіт (послуг) для підприємств реального сектору економіки, чим сприяли незаконному формуванню податкового кредиту з податку на додану вартість та безпідставному формуванні валових витрат підприємств. Вчинення ОСОБА_1 злочинних дій, пов`язаних з реєстрацією ТОВ «Сайрус Групп», як засновником вказаних підприємств та директором, надало змогу невстановленим слідством особам здійснювати незаконну діяльність, використовуючи реквізити вказаних юридичних осіб».

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно статті 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до статті 91 Цивільного кодексу України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно частини першої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Недійсність правочину визначено статтею 215 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частини першої цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року в адміністративній справі №826/5088/17 зазначено, що, доводячи, що правочин між ТОВ «Сайрус Групп» та ТОВ «Сервісбудмаш» спрямований на створення штучних підстав для незаконного отримання останнім права на податковий кредит і, як наслідок, для зменшення податкових зобов`язань, позивач посилався на вирок суду, яким посадову особу ТОВ «Сайрус Групп» засуджено за фіктивне підприємництво.

Відповідно до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У справах №21-5332а15, №21-1318а16, №21-2430а16 Верховний Суд України зазначив, що обставина щодо набрання законної сили вироком суду, яким директора підприємства визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частинами першою і другою статті 205 Кримінального кодексу України, не може бути неврахованою судами, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального її підтвердження первинними документами. Це саме стосується і справ, де має місце обставина щодо наявності постанови суду про звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка вчинила зазначений злочин, з нереабілітуючих підстав.

Суд встановив, що вироком Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2017 року затверджено угоду від 30 травня 2016 року, укладену між прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Київської області Ковалем Р. В. та обвинуваченим ОСОБА_1 , про визнання винуватості, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27, частиною першою статті 205, частиною першою статті 205-1 Кримінального кодексу України, та призначено узгоджене сторонами угоди покарання.

Тобто, оспорюваний правочин вчинено поза волею номінального керівника відповідача 1 , оскільки останній повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні.

Наведене свідчить, що обставини недійсності правочину, укладеного між відповідачами, встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, не спростовуються відповідачами, а тому вважаються доведеними та підлягають повторному доказуванню.

Відповідно до частини першої статті 208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами- в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Разом із тим, суд звертає увагу, що санкції, встановлені частиною першою статті 208 Господарського кодексу України, є конфіскаційними, та стягуються за рішенням суду в дохід держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, не є цивільно-правовими, є адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню частини першої статті 238 Господарського кодексу України, а тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених статтею 250 Господарського кодексу України.

Так, стаття 250 Господарського кодексу України встановлює, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.

У даному випадку спір стосується не штрафних, а інших санкцій, передбачених Господарським кодексом України в силу положень статті 208 Господарського кодексу України, а тому норма частини другої статті 250 Господарського кодексу України не застосовується.

Суд встановив, що податкові накладні, складені за результатами недійсного правочину між відповідачами у період з 27 лютого 2015 року по 30 березня 2015 року, тоді як до суду позивач звернувся лише 12 червня 2020 року, тобто поза межами граничного річного строку від вчинення правопорушення, встановленого статтею 250 Господарського кодексу України.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №802/470/17-а.

Таким чином, суд приходить до висновку, що, позивач звернувся до суду з порушенням строків застосування санкцій, передбачених, статтею 250 Господарського кодексу України, що виключає застосування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, та стягнення коштів.

Враховуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ГУ ДПС у м. Києві не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову суб`єкта владних повноважень відмовлено, розподіл судових витрат не здійснюється.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову Головному управлінню ДПС у м. Києві повністю.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головне управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19; ідентифікаційний код 43141267);

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сайрус Груп» (03069, м. Київ, вул. Лисичанська, буд. 38/19; ідентифікаційний код 43141267);

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервісбудмаш» (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 7 «Ц»; ідентифікаційний код 38890823).

Суддя В.А. Кузьменко