Справа № 380/3418/21
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/3418/21 пров. № А/857/12367/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року (головуючий суддя: Сасевич О.М., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 , 15.03.2021, звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо виплати ОСОБА_1 надбавки за кваліфікацію за період із листопада 2012 року по лютий 2018 року в розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 , з відрахуванням виплачених сум, надбавку за кваліфікацію з листопада 2012 року по лютий 2018 року включно у розмірі, визначеному у додатку № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» за 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу, за 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо невиплати ОСОБА_1 винагороди за бойове чергування за фактичне несення служби у прикордонних нарядах в період січень-червень 2015 року, серпень-грудень 2015 року, січень-лютий 2016 року, квітень-липень 2016 року із розрахунку 4% за бойове чергування, але не більше 30% посадового окладу на місяць;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 винагороду за бойове чергування за фактичне несення служби у прикордонних нарядах в період січень-червень 2015 року, серпень- грудень 2015 року, січень-лютий 2016 року, квітень-липень 2016 року, із розрахунку 4% за бойове чергування, але не більше 30% посадового окладу на місяць;

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо виплати ОСОБА_1 винагороди за бойове чергування у лютому, серпні 2013 року, червні 2014 року, липні 2015 року, березні, серпні-грудні 2016 року, січні- грудні 2017 року у розмірі 5% посадового окладу, при законодавчо встановленому 30 відсоткового розміру від посадового окладу;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 , з відрахуванням виплачених сум, винагороду за бойове чергування у лютому, серпні 2013 року, червні 2014 року, липні 2015 року, березні, серпні-грудні 2016 року, січні-грудні 2017 року, згідно додатку № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» із розрахунку 4% за бойове чергування, але не більше 30% посадового окладу на місяць;

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення, у вересні 2016 року та у липні 2017 року, передбаченої п. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року та у липні 2017 року із включенням до розміру грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2018 роки;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 - 2018 роки.

Обґрунтовує позов тим, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 18.06.2018 № 156-ос старшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказом начальника цього ж загону від 25.06.2018 № 162 ос виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення. Із наданих Львівським прикордонним загоном документів з питань грошового та матеріального забезпечення, встановлено, що ОСОБА_1 , у зв`язку із звільненням, не у повному обсязі виплачено грошове забезпечення та компенсаційні виплати, право на які позивачка набула у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року позов задоволено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) під час звільнення з військової служби позивачки діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та Законами України.

Представником позивачки, 06.09.2021 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) від 18.06.2018 № 156-ос старшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказом начальника цього ж наказу від 25.06.2018 № 162 ос виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення.

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Сорокун Г.Ю. від 07.11.2012 № 1181 присвоєно 2 класну кваліфікацію. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 від 14.11.2014 № 296к було присвоєно 1 класну кваліфікацію.

Відповідно до архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2012-2018 роки, під час проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ), останній виплачувалась щомісячно надбавка за 2 класну кваліфікацію у розмірі 2,5% посадового окладу, у сумі 16,13 грн та за 1 класну кваліфікацію у розмірі 4% посадового окладу, у сумі 25,80 грн.

Дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо виплати ОСОБА_1 надбавки за класну кваліфікацію у період із листопада 2012 по листопад 2014 року включно, у розмірі 2,5% від посадового окладу замість 5% від посадового окладу (за 2 класну кваліфікацію), та в подальшому, до часу її звільнення з військової служби у розмірі 4% від посадового окладу замість 8% від посадового окладу (за перший клас) вважає протиправними.

Із огляду на виплачену винагороду за бойове чергування, згідно особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2013 року по грудень 2017 року включно, така винагорода виплачувалася у розмірі 5% посадового окладу (32,25 грн), тобто 50% від нижньої межі, визначеної Постановою № 1294 (від 10% до 30%).

Згідно інформації наявної у архівних відомостях особистих карток грошового забезпечення за 2013-2017 роки та відомостей фактичних несень служби у прикордонних нарядах за 2015-2017 роки, ОСОБА_1 залучалась у лютому, серпні 2013 року, червні 2014 року та щомісячно в період 2015-2017 років за розрахунком до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні понад 8 раз на місяць, що мало б наслідком виплату вказаної винагороди із розрахунку 4% за бойове чергування у максимальному розмірі, тобто 30% посадового окладу на місяць.

Крім того, згідно відомостей фактичних несень служби у прикордонних нарядах ОСОБА_1 , за період січень-червень 2015 року, серпень-грудень 2015 року, січень-лютий 2016 року, квітень-липень 2016 року нарахування та виплата останній винагороди за бойове чергування за фактичне несення служби у прикордонних нарядах із розрахунку 4% за бойове чергування, але не більше 30%, взагалі не здійснювались.

Згідно особистих карток грошового забезпечення позивача за 2016 та 2017 роки до складу грошового забезпечення, з якого їй було здійснено обчислення допомоги на оздоровлення, які виплачено у вересні 2016 року у розмірі 4998,18 грн, у липні 2017 року у розмірі 4998,18 грн не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» у розмірі 2998,91 грн у вересні 2016 року, та у розмірі 2998,91 грн у липні 2017 відповідно, яку ОСОБА_1 отримувала щомісячно з 01.01.2016 по 01.03.2018.

Львівським прикордонним загоном не здійснено виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч. 4 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 за 2013 2018 роки.

Позивачка, вважаючи, що у зв`язку із звільненням, їй не у повному обсязі виплачено грошове забезпечення та компенсаційні виплати, право на які набула у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби, звернулась з позовом до суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України № 2232-XII від 25.03.1992 «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст. 40 Закону № 2232-XII, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України № 2011-ХІІ від 20.12.1991 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закон № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 2 ст. 9 Закон № 2011-ХІІ встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Стосовно вимог позивачки про визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати і виплатити надбавку за кваліфікацію, за 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу, за 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28, їх виплата провадиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру, крім щомісячних виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу льотного та наземного складу авіації, плаваючого складу, військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які виконують водолазні роботи, проходять службу в аеромобільних військах та частинах спеціального призначення, та виплати одноразової винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які знешкоджують вибухові предмети.

На виконання п. 2 цієї Постанови, 20.05.2008 наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України.

Підпунктом 3.13.1 вказаної Інструкції встановлено, що особам офіцерського складу (крім військових льотчиків і штурманів, військових льотчиків і штурманів інструкторського складу), особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які мають клас, присвоєний у встановленому порядку, виплачується надбавка в таких розмірах: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу; 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу; клас майстра - 11 відсотків посадового окладу.

Отже, Адміністрацією Державної прикордонної служби України вищевказаною Інструкцією № 425, упорядковано перелік, розмір та порядок виплати додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, до складу яких входить і надбавка за кваліфікацію.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно інформації в особистих картках грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2012 - 2018 роки: з листопада 2012 року по квітень 2015 року надбавка за класність виплачувалася в розмірі 16,13 гривень, що становить 50% від законодавчо встановленого розміру за 2 класну кваліфікацію. За період з червня 2015 року по лютий 2018 року, ОСОБА_1 надбавка за класність виплачувалася в розмірі 25,8 гривень, що становить 50% від законодавчо встановленого розміру за 1 класну кваліфікацію.

Однак, проаналізувавши вишенаведені правові норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач протиправно виплачував позивачці додаткове грошове забезпечення за класну кваліфікацію у період 2012 2018 років у розмірі 50% від розміру, тобто за 2-й клас 2,5 відсотків посадового окладу; 1-й клас - 4 відсотків посадового окладу. Оскільки, наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 від 20.05.2018 упорядковано виплати додаткових видів грошового забезпеченні, а отже такі мали виплачуватися в таких розмірах: 2-й клас - 5 відсотків посадового окладу; 1-й клас - 8 відсотків посадового окладу.

Стосовно вимог позивачки про визнання протиправною бездіяльності, протиправними дій та зобов`язання нарахувати і виплатити винагороду за бойове чергування за фактичне несення служби у прикордонних нарядах в період:

- січень-червень 2015 року, серпень- грудень 2015 року, січень-лютий 2016 року, квітень-липень 2016 року;

- у лютому, серпні 2013 року, червні 2014 року, липні 2015 року, березні, серпні-грудні 2016 року, січні-грудні 2017 року, згідно додатку № 25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» із розрахунку 4% за бойове чергування, але не більше 30% посадового окладу на місяць, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до додатку № 25 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294

«Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» військовослужбовці у з`єднаннях, частинах і підрозділах, на прикордонних заставах, у складі екіпажів літаків, вертольотів, кораблів і катерів Держприкордонслужби за час бойового чергування (бойової служби) отримують винагороду за бойове чергування (бойову службу), відсотків посадового окладу від 10 до 30.

Підпунктами 3.17.1 3.17.7 п. 3.17 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 425 від 20.05.2008, упорядковано виплату винагороди за бойове чергування, зокрема визначено, що військовослужбовцям прикордонних застав (відділень відділів прикордонної служби), які входять за розрахунком до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні, виплачується винагорода за бойове чергування за час бойового чергування (бойової служби), - 4 відсотки посадового окладу за кожне несення служби, але не більше 30 відсотків на місяць.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно інформації з архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення за 2013-2017 роки та відомостей про фактичне несення служби у прикордонних нарядах за 2015-2017 роки, ОСОБА_1 залучалась у лютому, серпні 2013 року, червні 2014 року та щомісячно в період 2015-2017 роках за розрахунком до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні понад 8 раз на місяць.

Крім цього, згідно відомостей про фактичне несення служби у прикордонних нарядах ОСОБА_1 , за період січень-червень 2015 року, серпень-грудень 2015 року, січень-лютий 2016 року, квітень-липень 2016 року, нарахування та виплата винагороди за бойове чергування за фактичне несення служби у прикордонних нарядах із розрахунку 4% за бойове чергування, але не більше 30%, не здійснювалась взагалі.

Наведене дає підстави для висновку суду апеляційної інстанції, що у спірні періоди, позивачці повинно було виплачуватися винагорода за бойове чергування за фактичне несення служби у прикордонних нарядах із розрахунку 4% за бойове чергування у максимальному розмірі, тобто 30% посадового окладу на місяць.

Стосовно вимог позивачки про визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у вересні 2016 року та у липні 2017 року із включенням до розміру грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Підпунктом 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2009 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Частиною 1 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Як уже зазначалося вище судом апеляційної інстанції, п. 2 ст. 9 Закон № 2011-ХІІ встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що ознаки щомісячної додаткової грошової винагороди, визначені постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010, відповідають ознакам додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.

Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються такі одноразові додаткові види грошового забезпечення, як щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Крім цього, при вирішенні вказаних позовних вимог, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17, яка викладена у постанові від 06.02.2019, зокрема, що нараховування і виплата щомісяця додаткової грошової винагороди, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010, не може вважатись одноразовим видом грошового забезпечення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2016 та 2017 роки, до складу грошового забезпечення, з якого позивачу здійснено обчислення допомоги на оздоровлення, які виплачено у вересні 2016 року у розмірі 4998,18 грн та у липні 2017 року у розмірі 4998,18 грн, відповідачем не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 у розмірі 2998,91 грн та 2998,91 грн відповідно, яку позивачка отримувала щомісячно з 01.01.2016 по 01.03. 2018.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що дії відповідача щодо виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення в 2016, 2017 роках без врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 є протиправними, а тому позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення у липні 2016 року та у червні 2017 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди підлягають задоволенню.

Щодо покликання відповідача в апеляційній скарзі, що виплата допомоги на оздоровлення здійснена позивачці у вересні 2016 року та липні 2017 року, а з позовом до суду звернулася в березні 2021 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що перебування позивача на публічній службі, зокрема, на службі в органах Державної прикордонної служби України, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що позивачка не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної їй заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, зокрема й на виплату допомоги на оздоровлення у належному розмірі.

Таким чином, за встановлених обставин справи, в аспекті спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що покликання скаржника на порушення строків звернення до суду є безпідставними.

Стосовно вимог позивачки про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої п. 4 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (далі Закон № 3551-ХІІ), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено, що такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон 2011-ХІІ), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Однак, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Суд апеляційної інстанції, зазначає, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 101 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 по справі № 620/4218/18

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на момент виключення позивачки зі списків особового складу, відповідач не провів з нею розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII. Крім цього, доказів того, що ОСОБА_1 надавалася додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, за спірні періоди, відповідачем не надано.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що позов в частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій також підлягає задоволенню, оскільки, на момент звільнення з військової служби позивачка не використала додаткову відпустку, а тому набула право на отримання грошової компенсації за таку відпустку, у зв`язку з звільненням зі служби.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Таким чином, апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина 2144) Державної прикордонної служби України не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у справі № 380/3418/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш