Справа № 380/9719/21
Суддя: Кузан Ростислав Ігорович
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року

справа №380/9719/21

провадження № П/380/9859/21

зал судових засідань № 12

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Середа О.-В.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Сеніва О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури (місцезнаходження: 79005, м.Львів, проспект Шевченка, 17/19, ) (далі - відповідач, Львівська обласна прокуратура) в якому просить:

- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку - 59136,00 грн;

- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток, відповідно до вимог ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за кожен день затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням за ініціативою роботодавця по день винесення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом керівника Львівської обласної прокуратури № 944к від 05.05.2020 з відповідними змінами, внесеними наказом №949к від 06.05.2021, позивача 06.05.2021 звільнено з посади заступника начальника відділу забезпечення представництва в суді управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Проте, на день звільнення Львівська обласна прокуратура не виплатила позивачу вихідну допомогу при звільненні, передбачену ст. 44 Кодексу законів про працю України. Вказує, що законодавством, яке визначає правовий статус прокурора, передбачено окремі особливості реалізації зазначених правовідносин, водночас загальні положення законодавства про працю застосовуються до трудової діяльності прокурора тією мірою, якою вони не врегульовані спеціальними нормами. Спеціальними нормами не передбачено виплати вихідної допомоги прокурорам. Тому позивач вважає, що в даному випадку слід керуватись загальними нормами трудового законодавства, які регулюють питання наслідків розірвання трудового договору з працівником у зв`язку з ліквідацією, реорганізацію підприємства чи скороченням штату працівників, зокрема щодо виплати вихідної допомоги.

Крім того позивач вважає, що заробітна плата відповідачем не нараховувалась в повному розмірі, а лише в сумі 12 040,38 грн, відповідно до наказу керівника Львівської обласної прокуратури №1726к від 11.09.2020, як заступнику начальника відділу забезпечення представництва в суді управління представництва інтересів держави в суді Прокуратури Львівської області. Тому, просить врахувати розмір заробітної плати за аналогічною посадою прокурора в Львівській обласній прокуратурі. З цих підстав просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою від 22.06.2021 суд відкрив спрощене провадження в адміністративній справі та запропонував відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву (вх. № 49746 від 12.07.2021). Зазначає, що позивача звільнено на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Згідно з ст.44 КЗпП України вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку виплачується працівнику при припинені трудового договору з підстав, зазначених у п.1 ст.40 цього Кодексу (зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників). Відповідач вважає, що у разі звільнення на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги. Крім того, ст.44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». З цих підстав відповідач просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Позивач 27.07.2021 подала відповідь на відзив. Додатково зазначала, що оскільки її було звільнено на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», вона набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, грошові кошти, які були недотримані, підлягають перерахунку та виплаті з урахуванням приписів рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020, ст. 44 КЗпП України та ст. 81 Закону України «Про прокуратуру». Також зазначає, що підлягає стягненню середній заробіток за кожен день затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням за ініціативою роботодавця по день винесення судового рішення, оскільки не була виплачена вихідна допомога при звільненні.

Від відповідача 16.08.2021 надійшли додаткові пояснення (вх. № 59310).

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просила позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Просив суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 обіймала посаду заступника начальника відділу забезпечення представництва в суді управління представництва інтересів держави в суді Прокуратури Львівської області та органів прокуратури.

Наказом керівника Львівської обласної прокуратури № 944к від 05.05.2020 з відповідними змінами, внесеними наказом №949к від 06.05.2021, позивача звільнено з займаної посади на підставі п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 06.05.2021.

Підставою звільнення було рішення кадрової комісії від 09.04.2020 №238.

Позивач 28.05.2021 звернулась до заступника керівника Львівської обласної прокуратури із запитом, у якому просила повідомити чи нараховувалась вихідна допомога при звільненні, передбачена ст. 44 КЗпП України та чи проведено повний розрахунок при звільненні.

Листом від 01.06.2021 за №27-480 вих 21 відповідачем надано відповідь на запит позивача та повідомлено, що виплати при звільненні проведено відповідно до наказу обласної прокуратури № 944к від 05.05.2020 та довідки відділу роботи з кадрами від 05.05.2021 у місяці звільнення, в яких вказано проведення виплати грошової компенсації за 206 календарних днів невикористаних відпусток та не вказано підстав та порядку надання вихідної допомоги.

Таким чином, із даної відповіді позивачем встановлено, що їй не виплачена вихідна допомога при звільненні в розмірі 59136,00 грн., яка належить виплаті згідно з ст. 44 КЗпП України.

Згідно з розрахунковими листами за 2021 рік вихідна допомога при звільненні ОСОБА_1 не виплачувалась.

Вважаючи, що на день звільнення Львівською обласною прокуратурою протиправно не виплачено вихідну допомогу, передбачену ст. 44 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), позивач звернулася з даним позовом до суду.

Суть спору полягає в тому, що оскільки положеннями Закону України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні прокурорів у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, на думку позивача необхідно застосовувати загальні норми законодавства про працю, передбачені ст. 44 КЗпП України. Натомість відповідач вважає, що Законом України «Про прокуратуру» передбачений спеціальний порядок звільнення прокурорів в процесі реформування органів прокуратури, який, незважаючи на тотожне з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України формулювання підстав звільнення, передбачає певні особливості та обмеження, а тому вказані позивачем загальні норми законодавства про працю не застосовуються.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин (далі - Закон України №1697-VII) .

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України №1697-VII визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) прокурори, які на день набрання чинності зазначеним Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України №1697-VII за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX статтю 51 Закону України №1697-VII доповнено частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої зазначеної статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі повторного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Згідно із статтею 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) вказаний Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

За приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 зазначеного Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою, згідно з якою звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої зазначеної статті, а також особливості застосування до них положень частини другої зазначеної статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 зазначеного Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

З матеріалів справи видно, що позивача звільнено з посади на підставі Закону України №1697-VII, а саме на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України №1697-VII.

Законом України №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Натомість КЗпП України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Закон України №1697-VII є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте КЗпП регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

При цьому, суд зазначає, що внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX в Закон України №1697-VII та в КЗпП України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України №1697-VII.

Закон України №1697-VII, як і КЗпП України (в редакції Закону України №113-IX) встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Водночас, обмеження щодо застосування статті 44 КЗпП України не встановлено.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Законом України №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП, що не заборонено спеціальним законодавством.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №823/276/16, від 21.01.2021 у справі №380/1662/20.

Таким чином, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України №1697-VII у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.

Щодо обчислення розміру вихідної допомоги, належної позивачу, суд зазначає таке.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок).

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із пунктом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивач у позовній заяві зазначила суму, яку на її думку необхідно стягнути з відповідача.

Згідно з довідкою про розрахунок середньомісячної та середньої заробітної плати, яка розрахована виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню 16.05.2021 з посади заступника начальника відділу від 31.05.2021 №21-932 вих21, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 547,29 грн, середньомісячна заробітна плата 12040,38 грн.

Не погоджуючись із даними, які містяться у зазначених довідках, позивач подала свій розрахунок вихідної допомоги, яка на її думку становить 59136,00 грн.

З наведеного слідує, що між сторонами існує спір щодо розміру середньомісячної заробітної плати позивача, який не входить до предмета доказування у цій справі.

Суд зазначає, що стягненню за судовим рішенням підлягають лише нараховані та невиплачені безспірні суми.

З урахуванням викладеного, у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги в конкретному розмірі необхідно відмовити, у зв`язку з передчасністю такої.

Водночас, оскільки відповідач не виплатив позивачу вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Львівської обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу, при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток, відповідно до вимог ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за кожен день затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням за ініціативою роботодавця по день винесення судового рішення, суд зазначає наступне.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що фактичний розрахунок щодо виплати вихідної допомоги при звільненні з позивачем ще не відбувся.

Відтак, позовна вимога про стягнення з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку, відповідно до вимог ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за кожен день затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням за ініціативою роботодавця по день винесення судового рішення є передчасною та заявленою на майбутнє, а тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити в задоволенні.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ст. 139 КАС України на користь позивача з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань необхідно стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 454,00 грн.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Львівської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Зобов`язати Львівську обласну прокуратуру (місцезнаходження: 79005, м. Львів, проспект Шевченка, 17/19, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури (місцезнаходження: 79005, м. Львів, проспект Шевченка, 17/19, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене та підписане 04.11.2021.

Суддя Р.І. Кузан