Справа № 620/3620/21
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3620/21 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Собківа Я.М., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року, -

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 з 29.01.2020 року по 17.07.2020 року грошового забезпечення, компенсації за 4 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за 2020 рік, компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020 рік, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, без врахування посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити позивачу перерахунок і виплату з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні позовних вимог за період з 01.01.2019 року по 28.01.2020 року відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що пунктом 3 розлiлу II "Прикiнцевi та перехiлнi положення" Закону України "Про внесення змiн до деяких законодавчих актів України" вiд 06.12.2016 року №1774-VIII, який набрав чинностi 01.01.2017 року, установлено, що пiсля набрання чинностi цим Законом мiнiмальна заробiтна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладiв та заробiтної плати працiвникiв та iнших виплат.

Стверджує, що доводи позивача щодо необхiдностi застосування при обчисленнi посадового окладу та окладу за вiйськовим званням такої розрахункової величини як мiнiмальна заробiтна плата не мають бути взяті до уваги, оскiльки примiтки до Додаткiв l та 14 до Постанови №704 не узгоджуються з пунктом 3 роздiлу ІІ «Прикінцеві та перехiднi положення» Закону України «Про внесення змiн до деяких законодавчих aктів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII.

Також відповідач зазначає, що оскільки Додатки 1 i l4 до Постанови Кабінету Міністрів України №704 затверджені 30.08.2017 року, а пункт 4 цієї ж постанови змінено 21.02.2018 року на підставі Постанови №103 від 21.02.2018 року, то пріоритетними в цьому випадку є положення саме пункту 4 Постанови №704. Уважає, що ВЧ НОМЕР_1 правильно розрахувала розмір посадового окладу, окладу за військовим званням та відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною посадою.

У поясненнях до апеляційної скарги відповідач зазначає, що ВЧ НОМЕР_1 не є належним відповідачем, оскільки позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 17.07.2020 року №173 і не заперечується позивачем. Відтак уважає, що командир ВЧ НОМЕР_1 не наділений повноваженнями встановлення посадових окладів, тарифних розрядів тощо щодо військовослужбовців, які не проходять військову службу безпосередньо у цій військовій частині.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а рішення суду - скасувати, з таких підстав.

Судом установлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України. Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 17.07.2020 року № 173 позивач звільнений у запас за підпунктом «а» пункта 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з довідками Військової частини НОМЕР_1 від 11.03.2021 року за №№ 455, 456 у спірний період позивачу було встановлено: з 01.01.2019 року оклад за військове звання 1410,00 грн.; посадовий оклад 6910,00 грн.; з 04.07.2019 року оклад за військове звання 1480,00 грн.; посадовий оклад 6910,00 грн.

Позивач уважає, що в період з 01.01.2019 року по день звільнення з військової служби відповідач невірно встановив розмір посадового окладу та окладу за військове звання без множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», а також невірно розрахував суму грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки, одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з 29.01.2020 року - дня набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18 пункт 6 Постанови Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018 року втратив чинність та була відновлена дія пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 року в первісній редакції. Тому з 29.01.2020 року розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 17.07.2020 року № 173 позивачу було зобов`язано виплатити, зокрема, компенсацію за 4 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за 2020 рік, компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій, зокрема, за 2020 рік, одноразову грошову допомогу у разі звільнення. Згідно грошового атестату від 17.07.2020 року № 405 позивачу за 2020 рік було виплачено грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Також суд першої інстанції зазначив, що розміри компенсації за невикористані дні відпусток, одноразової грошової допомоги у разі звільнення, грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань залежать від розміру грошового забезпечення позивача та обов`язок їх розрахунку покладається саме на відповідача, а відтак визнав протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу з 29.01.2020 року по 17.07.2020 року грошового забезпечення, компенсації за 4 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за 2020 рік, компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2020 рік, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, без врахування посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розмір та порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям урегульовано статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №2011-ХІІ).

Згідно з частинами 2 та 3 цієї правової норми, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ закріплено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної бланкетної норми Урядом 30 серпня 2017 року прийнято постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704).

Станом на час прийняття цієї постанови пункт 4 передбачав, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

У подальшому, постановою Кабінета Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103) внесено зміни до Постанови № 704 та пункт 4 викладено в новій редакції, а саме: виключено вимогу щодо обрахування посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями, виходячи із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), визначивши цю розрахункову величину як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.

Відповідно до пункту 10 Постанови №704 у редакції на момент її прийняття, така постанова набирала чинності з 01 січня 2018 року.

Постановою Уряду від 27 грудня 2017 року №1052 до пункту 10 внесено зміни, згідно яких Постанова №704 набирає чинності з 01 січня 2019 року.

У подальшому Постановою №103 до означеного пункта знову були внесені зміни, згідно з якими Постанова №704 набирала чинності з 01 березня 2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для застосування Постанови №704 у період до 01 березня 2018 року відсутні.

Додатково колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що пунктом 3 розділа II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII (далі - Закон України №1774-VIII), який набрав чинності 01 січня 2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 11 грудня 2019 року в справі №240/4946/18 щодо застосування норм права, а саме пункта 3 розділа ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1774-VІІІ, після набрання чинності цим Законом положення нормативно-правових актів щодо обчислення виплат у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають.

Колегія суддів зазначає, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ та пункту 4 Постанови №704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 Постанови №704 перевагу належить віддати положенням закону як акту права вищої юридичної сили.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги, від 20.03.2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№25921/02), Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. У пункті 57 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№23759/03 та №37943/06) та в пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини "Серков проти України" (39766/05), встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, на підставі того, що органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку. Хоча ця справа стосується податкового спору, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між фізичною/юридичною особою та суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості.

Оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, колегія суддів не знаходить правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що згідно з Постановою № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 лютого 2021 року в справі №200/3774/20-а, від 11 лютого 2021 року в справі №240/11952/19, від 14 квітня 2021 року в справі №240/12309/20, від 27 травня 2021 року в справі №520/5794/2020.

Колегією суддів установлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_2 від 17.07.2020 року №173 позивачу вирішено виплатити, зокрема, компенсацію за 4 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за 2020 рік, компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій, в тому числі за 2020 рік, одноразову грошову допомогу в разі звільнення.

Згідно з грошовим атестатом від 17.07.2020 року № 405 позивачу за 2020 рік було виплачено грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Також відповідно до роздавальної відомості відповідача за липень 2020 року позивачу згідно з платіжним дорученням №1690 від 17.07.2020 року було виплачено компенсацію за 4 дні невикористаної щорічної основної відпустки та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач діяв правомірно при визначенні позивачу розміру посадового окладу, окладу за військовим званням та відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною посадою.

Згідно з частиною 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді Я.М. Собків

Л.Т. Черпіцька