Справа № 420/7543/21
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7543/21

Суддя в суді І інстанції Токмілова Л.М. Рішення суду І інстанції прийнято у м. Одеса Дата прийняття рішення 08 липня 2021 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме: визнання протиправним та скасування рішення від 02 лютого 2021 року № 27-21, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає встановленим обставинам справи, так як позивач є громадянином Афганістану, який не може повернутись до країни свого походження через масові порушення прав людини та через ситуацію загальнопоширеного насильства в ній.

В свою чергу, відповідачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивач не має права на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції, зокрема, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , з чоловіком та двома неповнолітніми доньками, прибула до України авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубай (ОАЕ) - Одеса (Україна).

При цьому, 07 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулась за наданням міжнародного захисту до ГУ ДМС України в м. Києві.

Розгляд заяви про надання міжнародного захисту від 07 вересня 2017 року припинено за заявою позивача.

В свою чергу, 05 серпня 2020 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вдруге звернулася до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 02 лютого 2021 року № 27-21 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ст. 10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з правомірністю отриманого рішення позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлення усіх обставин у справі, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що оскаржуване рішення правомірно прийнято міграційним органом, так як позивач не має права на отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з чим не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Так, ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Частиною 13 вказаної статті встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації та зібраних матеріалів у справі, позивач є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не може повернутись до неї через наявність у нього побоювань можливих переслідувань та у зв`язку з ситуацією загальнопоширеного насильства у своїй країні.

При цьому, приймаючи рішення про відмову у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, міграційним органом зроблено висновок, з яким погодився суд першої інстанції, про відсутність правових підстав для визнання позивача біженцем, так як він не зазнавав будь-яких переслідувань у країні свого походження.

В свою чергу, аналізуючи доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів погоджується з відповідним висновком міграційного органу та суду першої інстанції про те, що позивач не зазнавав будь-яких утисків та переслідувань у країні свого походження, а як наслідок він не має права на отримання статусу біженця в Україні.

З іншого боку, приймаючи оскаржуване рішення, міграційним органом також проаналізовано інформацію щодо ситуації в Ісламській Республіці Афганістан та зроблено висновок, що повернення позивача та його родини до країни свого походження не несе для них будь-якої небезпеки, а як наслідок позивач не має права на визнання його особою, що потребує додаткового захисту.

В свою чергу, надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню міграційного органу та висновкам суду першої інстанції про відсутність правових підстав для надання позивачу статусу особи, що потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно ч. 3 ст. 78 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

В даному випадку, колегія суддів вважає загальновідомою інформацію про проведення на території Ісламської Республіки Афганістан громадянської війни з ісламським угрупованням Талібан, яке у 2021 році розпочало широкомасштабний наступ на позиції урядових військ, захопило владу в країні, а як наслідок ліквідувало Ісламську Республіку Афганістан та відновило ОСОБА_6 .

Крім того, на переконання колегії суддів, є загальновідомою інформацію про загальнопоширене та систематичне порушення угрупованням Талібан прав людини, а особливо прав жінок.

При цьому, аналіз зазначеної в апеляційній скарзі та загальнодоступної інформації щодо ситуації в Афганістані дає серйозні підстави вважати, що позивач, тільки своєю присутністю протягом будь-якого відрізка часу у країні свого походження може зустрітись із реально загрозою для свого життя.

З іншого боку, колегія суддів враховує, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення міграційним органом, ситуація в країні погодження позивача відрізнялась від ситуації в ній, станом на момент прийняття рішення судом першої інстанції та на момент його перегляду в суді апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів враховує, що Державна міграційна служба України, як орган виконавчої влади та суб`єкт владних повноважень, наділена дискреційними повноваженнями щодо прийняття рішення про визнання іноземців біженцями, або особами, що потребують додаткового захисту.

В даному випадку, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

При цьому, органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Проте, враховуючи тривалість процесу отримання позивачем та його трьома неповнолітніми доньками притулку в Україні, а також очевидну небезпеку можливого повернення позивача та його дітей до Афганістану, колегія суддів вважає за необхідне, керуючись принципами гуманізму та верховенства права, зобов`язати міграційний орган надати позивачу та його дітям статус осіб, що потребують додаткового захисту, так як у разі зобов`язання міграційного органу повторно розглянути заяву позивача, він не матиме правових підстав для прийняття будь-якого іншого рішення.

В даному випадку, колегія суддів вважає, що такий спосіб відновлення порушеного права особи, яка звернулась за захистом своїх прав до адміністративного суду є ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а також необхідність у повторному зверненні до суду.

В свою чергу, при прийнятті рішення судом першої інстанції не надано належної оцінки вказаним обставинам, а як наслідок помилково залишено без задоволення позовні вимоги.

При цьому, враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення суду.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року скасувати, прийнявши у справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати протиправним рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02 лютого 2021 року № 27-21.

Зобов`язати Державну міграційну службу України надати ОСОБА_1 та неповнолітнім ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 статус осіб, що потребують додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Яковлєв О.В.
Судді Градовський Ю.М. Крусян А.В.