Справа № 200/3329/21-а
Суддя: Галатіна О.О.
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 р. Справа№200/3329/21-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Галатіної О.О.

при секретарі Коломієць К.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача 1 Сергієнко І.М.

представника відповідача 2 Зуб Г.В.

представника відповідача 3 Винятинська І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, за участю третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання дій незаконними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та переведення на рівнозначну посаду до новоствореного органу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, за участю третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції в якому просив суд:

визнати незаконним та скасувати Наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 16.02.2021 року № 73-ЛК;

поновити позивача на посаді;

визнати протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці по запропонуванню посади, рівнозначної займаної позивачем посади в Головному управлінні Держпраці у Донецькій області;

зобов`язати Державну службу України з питань праці, Головне управління Держпраці у Донецькій області, Східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці перевести позивача до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на рівнозначну посаду заступника начальника спеціалізованого відділу нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працює в Головному управлінні Держпраці у Донецькій області на посаді заступника начальника спеціалізованого відділу нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду.

Проте, 26.08.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №762, якою вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права Головне управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головне управління Державної служби з питань праці у Луганській області, та утворити Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці як юридичну особу публічного права, при цьому, абз. 3 пункту 3 вищевказаної Постанови №762 встановлено, що Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, що утворюється згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступником Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головного управління Державної служби з питань праці у Луганській області, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови.

Внасідок чого Головним управлінням Держпраці у Донецькій області було прийнято Наказ від 15.02.2021 року №73-ЛК "Про звільнення ОСОБА_1 " Позивач наголошує, що спірний наказ підписано посадовою особою, яка була позбавлена повноважень щодо права підпису.

В тому числі позивач вважає, що роботодавець зобов`язаний працевлаштувати працівників ліквідованого у такий спосіб органу на рівнозначні посади, що підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 17.09.2020 по справі №815/2692/16.

Разом з іншим ОСОБА_1 наголошує, що саме Державна служба України з питань праці, виконуючи заходи з ліквідації за Постановою №762, повинна забезпечити працевлаштування в порядку переведення шляхом видання Головним управлінням Держпраці у Донецькій області наказу про звільнення працівника у зв`язку з переведенням та видання Східним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці наказу про прийняття працівника за переведенням.

Також позивач посилається на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 17 липня 2019 року в справі №820/2932/16, згідно якої, якщо ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу.

У тому числі позивач наголошує, що має статус викривача корупції, що, на підставі ч. 3 ст. 53-4 Закону України "Про запобігання корупції", гарантує йому факт залишення на службі.

Крім цього, ОСОБА_1 наголошує, що відповідно до частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" - суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Поряд з цим, Головним управлінням Держпраці не дотримано вищевказану норму, та не повідомлено позивача про наступне звільнення у відповідності до частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу". Таку бездіяльність відповідачів позивач пов`язує з упередженим ставленням до нього з боку керівництва відповідачів, вважає такі дії моббінгом, такими, що порушують його права як викривача корупції.

Ухвалою суду від 31 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, за участю третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання дій незаконними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та переведення на рівнозначну посаду до новоствореного органу, - залишено без руху.

Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, за участю третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання дій незаконними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та переведення на рівнозначну посаду до новоствореного органу.

Ухвалою суду від 06 травня 2021 року повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, за участю третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання дій незаконними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та переведення на рівнозначну посаду до новоствореного органу - позивачеві.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 травня 2021 року у справі № 200/3329/21-а - скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 12.07.2021 року відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 22.07.2021 року клопотання представника відповідача - Державної служби України з питань праці про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи Easycon задоволено. Допущено участь представника відповідача в судовому засіданні, призначеному на 26 липня 2021 року о 11 год. 15 хв. в режимі відеоконференції відповідно до Порядку роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року №196.

23.07.2021 року представник відповідача 3 направив через канцелярію суду відзив на позовну заяву, згідно якої зазначив, що суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення, тобто, у відповідності до частини 3 статті 87 Закону №889 диспозитивна норма поведінки суб`єкта призначення або керівника державної служби полягає в тому, що він може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

26.07.2021 року представник відповідача 1 також заперечив проти задоволення адміністративного позову та зазначив, що відповідно до підпунктів 9, 11 пункту 11 Положення про Державну службу України з питань праці затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, Голова Держпраці призначає на посаду за погодженням з Міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів Держпраці; призначає на посаду за погодженням з Міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства заступників керівників територіальних органів Держпраці та звільняє їх з посади.

Тож, Державна служба України з питань праці, в силу вимог Закону № 889 може вживати заходи щодо запропонування посад виключно керівному складу територіального органу, а саме керівнику та заступнику керівника, оскільки є суб`єктом призначення виключно відповідних категорій працівників, тому посада позивача не відноситься до посад, суб`єктом призначення за якими є Держпраці.

Разом з тим, відповідач 1 зазначив, що у зв`язку з розпочатою процедурою ліквідації Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області, створенням ліквідаційної комісії та призначенням Голови ліквідаційної комісії, повноваження щодо попередження про наступне вивільнення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" та запропонування посад державної служби покладені на Голову ліквідаційної комісії Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області Наказом № 122.

Також відповідач 2 вказує, що станом на дату виникнення спірних правовідносин, Закон № 889-VІІІ зазнав суттєвих змін в частині припинення служби у зв`язку з ліквідацією державного органу. Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19.09.2019 № 117-ІХ (який набрав чинності 25 вересня 2019 року) уЗакон № 889-VIII було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.

Зокрема, було додатковим пунктом 1-1 частини першої Закону № 889-VIII передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією державного органу, а також виключено із частини третьої цієї статті норму про те. що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю, водночас, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Тому, відповідач 2 вважає, що при цьому вказана процедура вже не передбачала обов`язку суб`єкта призначення на підставі приписів КЗпП попередньо вирішувати питання про можливість переведення державного службовця на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації державного органу, окрім того, законодавство не передбачає у разі ліквідації або реорганізації державного органу обов`язку переведення працівника у державний орган, якому передаються відповідні повноваження та функції такого органу на думку відповідача 2.

Ухвалою суду від 02.08.2021 року передано адміністративну справу № 200/3329/21-а для вирішення питання про відвід судді відповідно до положень статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.

03.08.2021 року відповідач 2 через канцелярію суду надав відзив, згідно змісту якого проти задоволення адміністративного позову заперечує та мотивує це тим, що права позивача жодним чином не порушені з огляду на те, що приписами п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону "Про державну службу" передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону), відповідно до п.1-1 ч. 1 ст. 87 Закону "Про державну службу" підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Посилаючись на приписи п. 3 ст.87 Закону "Про державну службу" відповідач 1 зазначає, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Поряд з іншим, відповідач 2 зазначив, що питання щодо працевлаштування на вакантну посаду державної служби при ліквідації державного органу врегульовано Законом України "Про державну службу", отже норми трудового законодавства в даному випадку не можуть бути застосовані та Законом України "Про державну службу" надано виключне право керівнику державної служби або суб`єкту призначення пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), тобто, дана норма Закону не передбачає імперативного обов`язку, тому вимоги позивача щодо протиправної бездіяльності та зобов`язання переведення на рівнозначну посаду, не ґрунтується на вимогах закону, є необґрунтованими і зобов`язання про переведення є такими, що не підлягає задоволенню.

05.08.2021 року позивачем було надано відповідь на відзив відповідача 2 згідно змісту яких позивач наполягає на порушенні своїх прав як викривача та наголошує на фіктивності ліквідації Головного управління Держпраці у Донецькій області тощо.

11.08.2021 року третя особа надала пояснення по справі, згідно змісту яких зазначено, що ОСОБА_2 (яка згідно матеріалів справи є близькою особою позивача) є заявником у кримінальному провадженні № 0000568 від 19.09.2020 року за ознаками корупційного кримінального правопорушення, вона набула статусу викривача. Разом з цим в поясненнях вказано, що позивач звернувся до Національного агентства з інформацією, що свідчить про можливе порушення посадовими особами Головного управління Держпраці у Донецькій області вимог ст. 53 (4) "Про запобігання корупції"; з сметою перевірки вищезазначеної інформації Національне агентство здійснює збір фактичних даних.

Ухвалою суду від 13.08.2021 року клопотання представника Державної служби України з питань праці - про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи Easycon задоволено. Допущено участь представника Державної служби України з питань праці в судовому засіданні, призначеному на 17 серпня 2021 року о 13 год 00 хв. в режимі відеоконференції відповідно до Порядку роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року №196.

01.09.2021 року відповідач 1 надав через канцелярію суду пояснення по справі.

10.09.2021 року позивачем було надано через канцелярію суду додаткові пояснення, згідно змісту яких позивач наголошував, що відносно нього було вчинено дискримінацію як до внутрішньо переміщеної особи тощо.

17.09.2021 року відповідач 1 надав заперечення до додаткових пояснень позивача.

Ухвалою суду від 05.10.2021 року клопотання представника Державної служби України з питань праці - про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи Easycon - задоволено. Допущено участь представника Державної служби України з питань праці в судовому засіданні, призначеному на 04 жовтня 2021 року о 13 год 00 хв. в режимі відеоконференції відповідно до Порядку роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року №196.

Ухвалою суду від 11.10.2021 року закрито підготовче провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, за участю третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання дій незаконними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та переведення на рівнозначну посаду до новоствореного органу. Призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 21.10.2021 року клопотання представника Державної служби України з питань праці - про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи Easycon задоволено. Допущено участь представника Державної служби України з питань праці в судовому засіданні, призначеному на 25 жовтня 2021 року о 13 год. 00 хв. в режимі відеоконференції відповідно до Порядку роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року №196.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд встановив наступні фактичні обставини справи.

Позивач, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 . З 01.08.2017 року працює на посаді заступника начальника спеціалізованого відділу нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області. Відповідно до свідоцтва про шлюб від 24.02.1998 року НОМЕР_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб.

Відповідач 1 - Державна служба України з питань праці, зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Десятинна, 14.

Згідно приписів п.п. 1, 14 Положення про територіальні органи Державної служби України з питань праці, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України27.03.2015 № 340, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади та юридичною особою публічного права.

Відповідач 2 - Головне управління Держпраці у Донецькій області, зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом , адреса зареєстрованого місцезнаходження: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокоф`єва, 82.

Відповідно до п.п. 1, 15 Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затвердженого Наказом Міністерства соціальної

політики України27.03.2015 № 340,Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області (далі - Управління Держпраці) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується. Повноваження Управлінь Держпраці поширюються на територію відповідної області. Управління Держпраці є юридичною особою публічного права.

Згідно інформації розміщеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Головне управління Держпраці у Донецькій області перебуває в стані припинення з 29.09.2020, номер запису 014001810 на підставі рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації.

Відповідач 3 - Східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці, зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом з 13.10.2020, номер запису: 000002526, адреса зареєстрованого місцезнаходження: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокоф`єва, 82.

Відповідно до п.п. 1, 14, 15 Положення про Східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці, затвердженого Наказом Державної служби України з питань праці 29.10.2020 року №140, Східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці є територіальним органом Державної служби України з питань праці, повноваження Міжрегіонального управління поширюються на територію Донецької та Луганської областей, є юридичною особою публічного права.

Кабінет Міністрів України Поставною № 762 від 26.08.2020 року "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" постановив ліквідувати як юридичні особи публічного права Головне управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головне управління Державної служби з питань праці у Луганській області та утворити Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці як юридичну особу публічного права.

Пунктом 3 вказаної Постанови визначено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головного управління Державної служби з питань праці у Луганській області згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці.

Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, що утворюється згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступником Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головного управління Державної служби з питань праці у Луганській області, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови.

Наказом Державної служби України з питань праці від 04.09.2020 року № 107 "Про утворення Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці", вирішено питання про утворення як юридичної особи публічного права Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці.

Наказом Державної служби України з питань праці від 28.09.2020 року № 122 "Про ліквідацію Головного управління Державної служби України з питань праці", вирішено питання про ліквідацію як юридичної особи публічного права Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області, призначено головою ліквідаційної комісії Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області Зуб Г.В., серед іншого, наказано голові ліквідаційної комісії Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області забезпечити дотримання порядку звільнення працівників, повідомлення територіального органу Державної служби зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільнення працівників, своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видачу необхідних наказів та підписання необхідних документів.

02.10.2020 наказом голови ліквідаційної комісії Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області Зуб Г.В. № 1204 затверджено План заходів, пов`язаних з ліквідацією Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області, пунктами 2 та 6 якого визначено здійснення письмового персонального попередження всіх працівників Головного управління Держпраці у Донецькій області та здійснити заходи щодо працевлаштування працівників Головного управління Держпраці у Донецькій області, що ліквідується, звернувшись до державної служби зайнятості (у разі необхідності) після затвердження штатного розпису Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці.

Попередження про наступне звільнення 09.11.2020 року з займаної посади отримано заступником начальника спеціалізованого відділу нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області ОСОБА_1 07.10.2020 року, про що свідчить його власний підпис.

31.12.2020 року позивач звернувся до т.в.о. Голови Державної служби України з питань праці, начальника Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, т.в.о. Головного управління Держпраці у Донецькій області, Голови ліквідаційної комісії Головного управління Держпраці у Донецькій області із заявою про призначення на рівнозначну посаду.

Листом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 29.01.2021 року № 20151-ЛК/21 позивача повідомлено, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скорочені посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби.

Лист відповідача 1 від 02.02.2021 року № 632/1/11-3В-21 містить аналогічну позицію.

Листом відповідача 2 від 12.02.2021 року № 20/78-ЛК/21 позивача запрошено для пропонування вакансій для подальшого працевлаштування.

15.02.2021 року позивачем відхилено запропоновані для переведення посади: головного спеціаліста спеціалізованого відділу гірничого контролю та гірничотехнічного нагляду, північно-східного напрямку управління гірничого нагляду та головного спеціаліста відділу організаційно-аналітичного забезпечення з огляду на здійснення переходу з категорії "Б" в категорію "В", про що свідчить особистий підпис.

Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 15.02.2021 №73-ЛК позивача було звільнено з посади заступника начальника спеціалізованого відділу нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду у зв`язку з ліквідацію Головного управління Держпраці у Донецькій області відповідно до п. 1 (1) частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Згідно Довідки Головного управління Держпраці у Донецткій області № 20/423-ЛК/20/21 від 01.11.2021 року середньоденна заробітна плата позивача складає 571, 7471 грн. в день.

Спірними в даній справі є питання щодо наявності/відсутності у позивача права на переведення, а у відповідачів обов`язку переведення позивача для подальшого проходження державної служби на рівнозначну посаду Східного міжрегіонального управління Дер жавної служби України з питань праці, зокрема, посаду заступника начальника спеціалізованого відділу нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Східного міжрегіонального управління Дер жавної служби України з питань праці, відповідно до законодавства діючого на момент виникнення спірних правовідносин.

Системно дослідивши законодавство щодо проходження державної служби та визначивши коло нормативно-правових актів, якими врегульовано спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Щодо порушення обов`язку повідомлення про ліквідацію державного органу.

Відповідно до статті 87 Закону України "Про державну службу" однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією державного органу у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Управлінням Держпраці дотримано вищевказану норму та повідомлено позивача про наступне звільнення, про що свідчить додана позивачем до позовної заяви копія попередження про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області, з яким позивач ознайомився 07 жовтня 2021 року.

Частиною 3 статті 22 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" №1045-ХІУ, від 15.09.1999 року (далі - Закон №1045-ХІУ) встановлено, що у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

На виконання ч.3 статті 22 Закону №1045-ХІУ Управлінням Держпраці надано профспілковим організаціям лист від 05.10.2020 року №03/6900/20 щодо надання інформації про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією Головного управління Держпраці у Донецькій області та запрошено для проведення консультацій про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Голові ліквідаційної комісії Управління Держпраці в межах чинного законодавства звести кількість звільнень працівників Управління Держпраці до мінімуму шляхом сприяння їх працевлаштування. Інформація щодо консультацій з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму була висвітлена на офіційному сайті Управління Держпраці, за результатом консультацій з профспілками, було складено Протокол від 06.10.2021 року.

Відповідно ст.1 Положення "Про державну службу України з питань праці", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб

Згідно пунктів 1, 2 Положення про Головне управління Держпраці у Донецькій області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 03.08.2018 № 84 Управління Держпраці є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Управління Держпраці у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами Міністерсва соціальної політики, іншими актами законодавства України, а також Положенням про Головне управління Держпраці у Донецькій області .

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" № 3166-VI, міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр - міністра України.

Відповідно до п.п. 2-5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 (Порядок - № 1074) органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються або ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Кабінет Міністрів України приймає безпосередню участь саме в утворенні, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади (нового або існуючого).

Так, 26.08.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" № 762 (далі - Постанова № 762).

Пунктом 1 Постанови № 762 ліквідовано, як юридичні особи публічного права Головне управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головне управління Державної служби з питань праці у Луганській області.

Пунктом 2 Постанови № 762 утворено Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці як юридичну особу публічного права.

Пунктом 3 Постанови № 762 визначено, що Головне управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головне управління Державної служби з питань праці у Луганській області, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують виконувати свої повноваження та функції до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

Абзацом 2 пункту 3 Постанови № 762 визначено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією Управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головного управління Державної служби з питань праці у Луганській області згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці. Таким чином пунктом 3 Постанови № 762 передбачено, що саме на Держпрацю покладено здійснення заходів пов`язаних з ліквідацією Головного управління.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" від 26 серпня 2020 р. № 762, відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 (зі змінами), Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, в порядку визначеному Законом України "Про органи виконавчої влади", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 Державною службою України з питань праці було видано наказ "Про ліквідацію Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області" від 28.09.2020 № 122 (далі - Наказ № 122).

Частиною другою статті 104 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Частиною першою статті 110 ЦК України передбачено, що юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу відбувається відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15.05.2003 № 755-ГУ (далі - Закон № 755). Відповідно до пункту 8 статті 4 Закону № 755 внесення відомостей до Єдиного державного реєстру здійснюється виключно на підставі та відповідно до цього Закону. Засадами державної реєстрації є об`єктивність, достовірність та повнота відомостей у Єдиному державному реєстрі (стаття 4 Закону № 755).

29 вересня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань внесено запис про перебування Головного управління Держпраці у Донецькій області в стані припинення (), на підставі рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації. Слід зазначити, що статтею 15 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" від 15.05.2003 № 755 визначено вимоги до оформлення документів, що подаються для державної реєстрації. Статтею 28 Закону № 755 визначено підстави для відмови у державній реєстрації.

Частиною 10 статті 17 Закону № 755 визначено перелік документів, що подаються для державної реєстрації рішення про припинення юридичної особи, прийнятого її учасниками або відповідним органом юридичної особи, а у випадках, передбачених законом, - відповідним державним органом. Так, зокрема, державному реєстратору було подано Наказ № 122 виданий на виконання Постанови № 762 з зазначенням назви юридичної особи, що припиняє свою діяльність. На підставі зазначених документів, враховуючи відсутність порушень при подачі документів, державним реєстратором було прийнято рішення про внесення змін до відомостей в ЄДР про Головне управління Держпраці у Донецькій області та внесено запис про перебування Головного управління в стані припинення.

Щодо факту звільнення позивача з 16 лютого 2021 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про Державну службу" у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби, чим на думку позивача порушено його право на працю, яке гарантовано статтею 43 Конституції України.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною 2 ст. 38 Конституції України, громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України "Про державну службу" (тут і далі в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну службу", державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну службу", цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 5 Закону України "Про державну службу", правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Пункт 4 статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, норми КЗпП застосовуються до спірних правовідносин, якщо вони безпосередньо не врегульовані спеціальним Законом № 889-VIII.

Пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) серед підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення встановлює таку: ліквідація державного органу.

Частиною третьою цієї ж статті визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Частину третю статті 87 доповнено новим абзацом першим згідно із Законом № 440-IX від 14.01.2020.

Отже, процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1-1 частини першої цієї статті чітко не визначена, тому до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство про працю - КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, ліквідація відноситься до терміну "змін в організації виробництва і праці", тому на ці правовідносини поширюються положення ч.3 ст. 49-2 КЗпП України.

Як вже зазначалось, 26.08.2020р. Кабінетом Міністрів України прийнято постанову "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" № 762 (далі - Постанова № 762).

Пунктом 1 Постанови № 762 ліквідовано, як юридичні особи публічного права Головне управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головне управління Державної служби з питань праці у Луганській області. Пунктом 2 Постанови № 762 утворено Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці як юридичну особу публічного права. Пунктом 3 Постанови № 762 визначено, що Головне управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головне управління Державної служби з питань праці у Луганській області, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують виконувати свої повноваження та функції до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

Абзацом 2 пункту 3 Постанови № 762 визначено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією Управління Державної служби з питань праці у Донецькій області та Головного управління Державної служби з питань праці у Луганській області згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці. Таким чином пунктом 3 Постанови № 762 передбачено, що саме на Держпрацю покладено здійснення заходів пов`язаних з ліквідацією Головного управління.

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці" від 26 серпня 2020 р. № 762, відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 (зі змінами), Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, в порядку визначеному Законом України "Про органи виконавчої влади", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 Державною службою України з питань праці було видано наказ "Про ліквідацію Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області" від 28.09.2020 № 122 (далі - Наказ № 122).

Отже, ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

За приписами частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

З огляду на викладене, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду й існували на день звільнення.

Обов`язок при попередженні про звільнення запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади неодноразово підтверджувався у висновках Верховного Суду при розгляді подібних спорів, зокрема, в постанові від 11.02.2021р. в справі № 420/7705/19.

Судом установлено, що 07 жовтня 2020 року позивача попереджено про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області 09 листопада 2020 року, про що свідчить його підпис.

Також судом установлено, що позивача повідомлено про наступне звільнення та надані пропозиції щодо працевлаштування у Східному міжрегіональному управлінні Дердавної служби України з питань праці та запропоновано до працевлаштування 2 вакантні посади.

В той же час, відповідачем не надано до суду доказів пропонування позивачу всіх наявних вакантних посад як станом на дату ознайомлення із попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, так і перед самим звільненням.

Отже, відповідачем не виконано обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а саме, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Приписами частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІ визначалося, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Статтею 6 Закону № 889-VIII визначено, посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

До категорії "Б", зокрема, належать посади керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів.

До категорії "В" належать інші посади державної служби, не віднесені до категорій "А" і "Б".

Приписи ст. 2 Закону № 889-VIII визначають термін "рівнозначна посада" як посаду державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону № 889-VIII, у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно положень ч.ч. 2, 3 ст. 41 Закону № 889-VIII, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Не допускається переведення в іншу місцевість державного службовця - вагітної жінки або особи, яка є єдиним опікуном дитини віком до 14 років, а також державного службовця, який у встановленому законодавством порядку визнаний особою з інвалідністю. Не допускається таке переведення також у разі виникнення у державного службовця особливо важливих особистих або сімейних обставин.

Системно дослідивши зазначені норми суд вбачає, що у суб`єкта призначення не має та не було обов`язку пропонування державному службовцю виключно посади аналогічної тій, яку він займав в органі, що ліквідується, проте є обов`язок щодо пропонування рівнозначної посади або нижчої (за згодою державного службовця).

Разом з цим запропоновані ОСОБА_1 посади головного спеціаліста спеціалізованого відділу гірничого контролю та гірничотехнічного нагляду, північно-східного напрямку управління гірничого нагляду та головного спеціаліста відділу організаційно-аналітичного забезпечення не є рівнозначними посаді - заступник начальника спеціалізованого нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Підпунктом 18 пункту 6 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX (далі - Закон № 117-IX) передбачено внести зміни до Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 4, ст. 43 із наступними змінами), а саме у статті 22 у частині п`ятій слово "здійснюється" замінити словами "за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися".

В той же час, приписами ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, яка повинна застосовуватись до спірних правовідносин субсидіарно, визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Тобто, відповідач зобов`язаний був саме при попередженні позивача про звільнення відповідно до ч.3 ст. 49-2 КЗпП України запропонувати іншу роботу, оскільки відповідне правове регулювання не знайшло свого відображення у змінах, внесених до Закону України "Про державну службу" згідно з Законом України від 19.09.2019р. №117-IX: в ч.6 ст. 49-2 КЗпП України не зазначено, що у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини третьої цієї статті, виключення зроблені лише щодо частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.

У зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку, передбаченого частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а саме: одночасного з попередженням про звільнення запропонування позивачу всіх наявних вакантних посад, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, відповідач фактично позбавив позивача можливості обрати посаду, яку він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації для переведення останнього на наявну вакантну посаду відповідно до приписів частини п`ятої статті 22 Закону № 889-VІІ.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що наказ про припинення державної служби позивача не відповідає вимогам статті 22 Закону України "Про державну службу", порушує вимоги частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки зазначені положення підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Отже, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №П/9901/101/18 (провадження № 11-217заі18), постановах Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 826/12916/15, від 06.03.2019 по справі № 824/424/16-а, від 13.03.2019 по справі № 826/751/16, від 27.06.2019 по справі № 826/5732/16, від 26.07.2019 по справі № 826/8797/15, від 09.10.2019 по справі № П/811/1672/15, від 12.09.2019 по справі № 821/3736/15-а, від 22.10.2019 по справі № 816/584/17, від 15.04.2020 по справі № 826/5596/17, від 19.05.2020 по справі № 9901/226/19.

Положення ч. 6 ст. 43 Конституції України гарантують громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі "C.G. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11).

Зокрема, у справі "Олександр Волков проти України" від 09 січня 2013 року, заява № 21722/11, порушення принципу юридичної визначеності було констатоване Європейським судом з прав людини з огляду на відсутність у законодавстві України положень щодо строків давності притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в контексті дотримання вимог "якості закону" приперевірці виправданості втручання у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Аналізуючи дотримання вимог "якості закону", ЄСПЛ зазначив, зокрема, таке:

"Відсутність будь-яких строків давності, що розглядалася вище за статтею 6 Конвенції, давала дисциплінарним органам повну свободу дій та порушила принцип юридичної визначеності.

Суд уже констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі "Дія-97" проти України", заява № 19164/04, п. 47, з подальшими посиланнями). Цей принцип так само застосовується до процедур, що були використані для звільнення заявника з посади, включаючи процес ухвалення рішення на пленарному засіданні парламенту […];"

Отже, суд наголошує, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

У рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Європейський Суд з прав людини наголосив, що "... Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9.12.1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 1.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001 року)."

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу відповідача 2 про звільнення, як такого, що є протиправним та порушує права позивача та встановлення у відповідача 2 обов*язку про поновлення позивача на посаді.

Щодо позиції по відсутність у Фольварчука Федора Миколайовича повноважень з приводу підписання спірного наказу.

Судом установлено, що згідно з наказом Управління Держпраці від 15.02.2021 № 49 головного державного інспектора Фольварчука Федора Миколайовича на час здійснення дисциплінарного провадження було відсторонено від виконання посадових обов`язків.

Відповідно до частини 4 статті 105 Цивільного кодексу України докомісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають усуді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Так, згідно пункту 1 наказу Управління Держпраці від 05.02.2021 № 2/0/лк "Про визнання недійсними наказів Головного управління Держпраці у Донецькій області" визнано недійсними всі накази (доручення) Головного управління Держпраці у Донецькій області, які не підписані головою, та/або заступниками голови ліквідаційної комісії за період з 13.01.2021 року.

Так як, наказ Управління Держпраці від 15 лютого 2021 року №49 підписаний не головою та/або заступниками голови ліквідаційної комісії, вище зазначений наказ вважається не дійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області "Про звільнення ОСОБА_1 " від 16.02.2020 № 73-лк, який підписано заступником Голови ліквідаційної комісії Федором Фольварчуком, повноваження якого підтверджуються наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області "Про визначення заступника Голови ліквідаційної комісії Головного управління Державної служби з питань праці у Донецькій області (Головного управління Держпраці у Донецькій області) зі змінами від 31.12.2020 № 1508 підписаний повноважною особою.

Щодо порушення права викривача корупції, як вже було зазначено вище, дружина позивача має статус викривача.

Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону № 1700-VII, близькі особи - члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта.

Згідно приписів ст. 53 Закону № 1700-VII, викривачі, їх близькі особи перебувають під захистом держави.

Відповідно до ст. 53-4 Закону № 1700-VII, викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

Викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено в укладенні чи продовженні договору, трудового договору (контракту), наданні адміністративних та інших послуг у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. Забороняється створювати перешкоди викривачу, його близьким особам у подальшому здійсненні ними їх трудової, професійної, господарської, громадської, наукової або іншої діяльності, проходженні ними служби чи навчання, а також вживати будь-яких дискримінаційних заходів у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

Семантичний аналіз вказаних норм Закону № 1700-VII дає суду підстави вважати, що наведений в них перелік можливих порушень трудових прав викривача не є вичерпним.

Також ч. 4 ст. 53-4 Закону № 1700-VII гарантує викривачу, його близьким особам, права яких порушені всупереч положенням частин першої - третьої цієї статті, поновлення їх порушених прав.

Приписи ч. 6 ст. 53-4 Закону № 1700-VII забороняють переведення викривача, його близьких осіб на іншу постійну нижчеоплачувану роботу (посаду) у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

Підчас розгляду справи судом встановлено, що між позивачем та керівництвом відповідачів 2 та 3 має місце певний службовий конфлікт, проте достеменно встановити чи пов`язаний він з діями позивача щодо викриття корупції, у суду можливість відсутня. На власне переконання суду, дослідження міжособистісних відносин учасників справи не є предметом її розгляду і рішення щодо вирішення спору має ґрунтуватись виключно на фактичних обставинах справи та приписах законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Щодо позовних вимог про визнаня протиправною бездіяльності Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, що полягає у не запропонуванні ОСОБА_1 посади, рівнозначної займаної посади заступника начальника спеціалізованого нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області; зобов`язання Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці запропонувати ОСОБА_1 посади, рівнозначні займаній посаді заступника начальника спеціалізованого нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Відповідно до підпунктів 10, 11 пункту 11 Положення про Державну службу України з питань праці затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96, голова Держпраці призначає на посаду за погодженням з Міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів Держпраці; призначає на посаду за погодженням з Міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства заступників керівників територіальних органів Держпраці та звільняє їх з посади.

Дослідивши доводи відзиву відповідача 1 щодо наявності у Дер жавної служби України з питань праці повноважень вживати заходи щодо запропонування посад виключно керівному складу територіального органу, а саме керівнику та заступнику керівника, оскільки є суб`єктом призначення виключно відповідних категорій працівників та невіднесення посади позивача до посад, суб`єктом призначення за якими є Держпраці, суд приймає їх та вважає слушними, з огляду на що в задоволенні позовних вимог, заявлених до відповідача 1, слід відмовити.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що бездіяльність Головного управління Держпраці у Донецькій області та Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, яка виразилась в незапропонуванні позивачу посади, рівнозначної посаді заступника начальника спеціалізованого нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області, на момент отримання та ознайомлення з попередженням про наступне звільнення 07 жовтня 2020 року є протиправною.

Також помилковою є позиція відповідачів відносно відсутності у відповідачів 2 та 3 обов`язку подальшого працевлаштування позивача та можливості запропонувати йому будь-яку посаду, оскільки вона спростовується діючим законодавством. Крім того, позивач в своїй заяві від 31.12.2020 року висловив бажання про подальше проходження служби саме на рівнозначній посаді державної служби.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відтак, судом встановлено відсутність у відповідачів 2 та 3 обов`язку пропонувати рівнозначну посаду, аналогічну тій яку він займав, тобто з аналогічними повноваженнями, завданнями та функціями.

Крім того, приписами ст. 43 Конституції України гарантовано працівнику вільне обрання та вільне погодження на працю, а також заборонено використання примусової праці, тобто переведення позивача на рівнозначну посаду в Східному міжрегіональному управлінні Державної служби України з питань праці унеможливлено без його згоди.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідачів 2 та 3 запропонувати позивачу вакантні посади, рівнозначні посаді заступника начальника спеціалізованого нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Разом з тим, судом враховується, що згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Період вимушеного прогулу позивача складає з 16 лютого 2021 року (наступний день, за днем звільнення) по 01 листопада 2021 року (дата прийняття рішення про поновлення позивача) та становить 178 робочих днів.

Згідно Довідки Головного управління Держпраці у Донецткій області № 20/423-ЛК/20/21 від 01.11.2021 року середньоденна заробітна плата позивача складає 571, 7471 грн. в день.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає: 101771,50 грн. (571, 75 грн. (середньоденна заробітна плата) х 178 (робочих днів за час вимушеного прогулу) (без відрахування податків і зборів), який підлягає стягненню з відповідача.

За приписами пунктів 2-3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми виплат за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд дійшов висновку про те, що відповідачем не доведена правомірність звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Нормами ч. 2 ст. 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, за участю третьої особи - Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання дій незаконними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та переведення на рівнозначну посаду до новоствореного органу - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області від 15.02.2021 №73-ЛК.

Поновити ОСОБА_1 нароботі на посаді заступника начальника спеціалізованого нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області з 16 лютого 2021 року.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпраці у Донецькій області, Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, що полягає у не запропонуванні ОСОБА_1 посади, рівнозначної займаної посади заступника начальника спеціалізованого нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Зобов`язати Головне управління Держпраці у Донецькій області, Східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці запропонувати ОСОБА_1 посади, рівнозначної займаної посади заступника начальника спеціалізованого нагляду у гірничодобувній промисловості управління гірничого нагляду Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного управління Держпраці у Донецькій області суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 лютого 2021 року у розмірі 101 771 (сто одна тисяча сімсот сімдесят одна) грн., 50 коп. із вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків та зборів.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми виплат за один місяць підлягає негайному виконанню.

Вступна та резолютивна частина рішення складена в нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 01 листопада 2021 року.

Повний текст рішення складено та підписано протягом десяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.О. Галатіна