Справа № 420/5223/21
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/5223/21
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини доходів у вигляді грошової винагороди за безпосередню участь в АТО, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області за результатом розгляду якого, з урахування заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 всіх належним йому сум в день звільнення з поліції 27.07.2016 року; стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 у розмірі середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх належним йому сум у день звільнення з поліції по день фактичного розрахунку з ним у сумі 51297 грн., з утриманням всіх передбачених законом відрахувань; стягнути з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 10831 грн., які є компенсацією втрати частини доходу у вигляді грошової винагороди за безпосередню участь в АТО у сумі 17099 грн., викликану порушенням встановлених строків її виплати, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 року, з утриманням усіх передбачених законом відрахувань.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходив службу в поліції та звільнений з органів поліції з 27.07.2016 року. На виконання рішень судів у справі № 812/1255/17, відповідач, 11.03.2021 року перерахував на рахунок позивача 14273,85 грн. винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, за виключенням податку на доходи фізичних осіб 2608,42 грн. та військового збору у сумі 217,37 грн. Позивач зазначає, що оскільки на день звільнення з поліції, а саме 27.07.2016 року, відповідачем не було проведено з позивачем розрахунку у повному обсязі, позивач має право на отримання, відповідно до ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, позивач зазначає, що він має право на компенсацію втрати частини грошових доходів у вигляді грошового забезпечення за безпосередню участь в АТО в період часу з 07.11.2015 року по 20.01.2016 року, у зв`язку із порушенням термінів їх виплати.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 всіх належним йому сум в день звільнення з поліції 27.07.2016 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.10.2016 року по 11.03.2021 року у сумі 17159,69 грн., з утриманням всіх передбачених законом відрахувань. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Доводами апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та безпідставно відмовлено у задоволенні вимог позивача в частині стягнення коштів у розмірі 10831 грн., які є компенсацією втрати частини доходу у вигляді грошової винагороди за безпосередню участь в АТО у сумі 17099 грн., викликану порушенням встановлених строків її виплати.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача Головним управлінням Національної поліції в Луганській області до суду не надано.

Також, не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин у справі, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні. Апелянт зазначає, що на час звільнення позивача винагорода за безпосередню участь в АТО йому ще не належала та виплачена за рішенням суду, тобто, вина у її не виплаті була відсутня, що, на думку апелянта, виключає відповідальність останнього, яка передбачена ст. 117 КЗпП України. Також, апелянт вказує, що винагорода за участь в АТО (ООС) не входить до складових грошового забезпечення (заробітної плати поліцейського), не має системного, а носить тимчасовий характер, а тому, на оспорювані правовідносини не розповсюджуються положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Окрім цього, апелянт звертає увагу на те, що позивача було звільнено з ОВС у 2016 році, а із заявою про стягнення винагороди за безпосередню участь в АТО останній звернувся лише 04.09.2017 року. Крім того, на думку апелянта, у даній справі підлягають застосуванню висновки ВС у справах № 821/1083/17 та № 761/9584/15-ц в частині зменшення розміру відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області позивач зазначає, що рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині абсолютно правомірно накладено стягнення за несвоєчасну виплату всіх належних сум при звільненні після встановлення оспорюваних в суді розміру виплат та реального отримання цієї виплати із застосуванням положень ст. 117 КЗпП України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Луганській області № 482о/с від 25.07.2016 року, полковника поліції ОСОБА_1 , начальника відділу Управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Луганській області, за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), з 27.07.2016 року звільнено зі служби в поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 05.09.2016 року № 597 о/с внесено зміни пункту наказу ГУНП в Луганській області від 25.07.2016 року № 482о/с, а саме, зазначено «вважати звільненим полковника поліції ОСОБА_1 за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу)».

Згідно з постановою Луганського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року у справі № 812/1255/17, позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 січня 2016 року у загальному розмірі 17099,64 грн.

Відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 року у справі № 812/1255/17 апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області - залишено без задоволення, постанову Луганського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року у справі № 812/1255/17 - залишено без змін.

Згідно з листом ГУ ДКСУ у Луганській області від 15.03.2021 року № 07.2-04/1245, 11.03.2021 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Луганській області у відповідності до виконавчого листа Луганського окружного адміністративного суду, виданого 22.02.2021 року за № 812/1255/17, здійснено безспірне списання коштів з рахунку Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 з врахуванням усіх, установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, про що зазначено у виконавчому листі.

Позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частину доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати, у зв`язку із чим, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено зі служби в поліції з 27.07.2016 року, а виплата грошової винагороди за безпосередню участь в АТО здійснена лише 11.03.2021 року, а тому, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також судового рішення у справі № 420/5793/18 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 28.07.2016 року по 16.10.2016 року, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути нарахований та виплачений позивачу у розмірі 17159,69 грн. за період з 17.10.2016 року по 11.03.2021 року.

Водночас, враховуючи, що у даному випадку відповідачем на користь позивача доходи не нараховувалися, а були стягнуті за рішенням суду шляхом безспірного списання, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В свою чергу, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позивача звільнено зі служби в поліції з 27.07.2016 року, а виплата грошової винагороди за безпосередню участь в АТО здійснена лише 11.03.2021 року на виконання судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової винагороди за безпосередню участь в АТО на підставі статті 117 КЗпП України.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України з огляду на те, що грошова винагорода за безпосередню участь в АТО не входить до структури грошового забезпечення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги відповідача щодо відсутності у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошової винагороди за безпосередню участь в АТО на підставі статті 117 КЗпП України з огляду на наявність спірних правовідносин та здійснення виплати позивачу грошової винагороди за рішенням суду, колегія суддів зазначає наступне.

Нормами статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової винагороди за безпосередню участь в АТО на підставі статті 117 КЗпП України.

Колегія суддів звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаному рішенні визначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду вказано, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені висновки суду у даній справі та висновки ВП ВС повністю спростовують доводи апеляційної скарги відповідача.

Також, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, а також враховуючи рішення у справі № 420/5793/18, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 17159,69 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неврахування судом першої інстанції наведених вище критеріїв при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає виплаті позивачу, спростовуються змістом рішення суду про часткове задоволення позову.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються наведеними висновками суду, суперечать правовим позиціям ВС та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача відсутні.

Що стосується апеляційної скарги позивача на рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення компенсації втрати частини доходу у вигляді грошової винагороди за безпосередню участь в АТО у сумі 17099 грн., викликану порушенням встановлених строків її виплати, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-III від 19.10.2000 року (в редакції чинній на час не виплати позивачу грошової винагороди за участь в АТО) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно змісту статті 6 визначається, що компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

З наведеного вбачається, що дія зазначеного нормативного акту поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Водночас, у даній справі позивач просить стягнути на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошової винагороди за безпосередню участь в АТО, яка не має систематичного характеру, є тимчасовою виплатою для тих осіб, які залучені до участі у ній, вона залежить від певних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, у зв`язку з чим, така винагорода не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом грошового забезпечення.

Таких висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, в постановах від 18.04.2019 року у справі № 431/703/17 та від 21.01.2021 року у справі № 296/10628/16-а.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у спірних правовідносинах підстав для виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошової винагороди за безпосередню участь в АТО.

Водночас, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строку їх виплати» не ставить у залежність право на компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу позивача задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів, з яких виходив останній відмовляючи у задоволенні позову про стягнення компенсації втрати частини доходу.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року змінити виключивши мотиви, з яких виходив суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову про стягнення компенсації втрати частини доходу, та визначити мотиви у вказаній частині за цією постановою, які викладені у рішенні суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Відповідно до ст.ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик