Справа № 400/3736/21
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/3736/21
Головуючий в 1 інстанції: Брагар В. С.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Миколаєві, по справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату на користь позивача вихідної допомоги при звільнені у розмірі не менше середнього заробітку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу протиправно не здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, оскільки застосуванню у даному випадку підлягають норми Кодексу законів про працю України, у зв`язку із відсутністю правового регулювання даного питання спеціальним законом.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 року відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Миколаївської обласної прокуратури щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільнені у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Зобов`язано Миколаївську обласну прокуратуру здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільнені у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове судове рішення, яким позов залишити без розгляду. Доводами апеляційної скарги зазначено, що ні спеціальними Законами України «Про прокуратуру» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ні ст. 44 КЗпП України не передбачено виплати вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до пп. 2 п. 19 р. 2 вказаного Закону № 113-IX у зв`язку з неуспішним проходженням атестації прокурором, а тому, на думку апелянта, правових підстав для її виплати позивачу у прокуратури не було. Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підстави звільнення, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у даному випадку є тотожними і при звільненні прокурорів на підставі цих вимог повинні застосовуватися вимоги ст. 44 КЗпП України щодо виплати вихідної допомоги. Також, апелянт звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Апелянт вважає, що наведені вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вимоги заявлені у даній справі про виплату вихідної допомоги при звільнені у розмірі не менше середнього заробітку є взаємовиключними. Крім того, апелянт вказує, що позовні вимоги у даній справі заявлені з пропущенням місячного строку звернення до суду з адміністративним позовом, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України, а положення ст. 233 КЗпП України в частині того, що звернення з позовом про стягнення заробітної плати не обмежуються строком не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вихідна допомога є входить до структури заробітної плати. За таких обставин, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залишення заявленого позову без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку з скороченням штатів, у зв`язку з чим, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством. З огляду на викладене, позивач вказує, що у зв`язку із звільненням на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, скороченням кількості прокурорів, він набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 2011 року працював на різних посадах в органах прокуратури України.

Наказом прокуратури Миколаївської області № 793к від 19.08.2020 року, керуючись ст. 11 Закону України «Про прокуратуру», п. 3, п.п. 2 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», позивача звільнено з посади прокурора другого відділу управління нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування та розшукових дій територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві прокуратури Миколаївської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 31.08.2020 року.

Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено рішення кадрової комісії № 5 від 09.07.2020 року, лист Генеральної прокуратури від 11.08.2020 року № 07/1/1-2249вих-20.

Відповідно до змісту вказаного наказу, відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні.

На запит ОСОБА_1 , листом від 29.04.2021 року, відповідач повідомив позивача, що у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» виплата вихідної допомоги не передбачена.

Вважаючи, що відповідачем всупереч вимог чинного законодавства не здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або у разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України, яка і підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Таким чином, оскільки відповідачем не виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача виплатити позивачу вихідну допомогу у зв`язку із звільненням у розмірі не менше середнього заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

При цьому, вирішуючи справу, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залишення заявленого позову без розгляду, пославшись на те, що вихідна допомога при звільненні є виплатою, яку належить провести при звільненні позивача, відтак, прирівняна до виплат про оплату праці, а тому, звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком згідно частини 2 статті 233 КЗпП України

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

У даній справі позивач просить зобов`язати нарахувати та виплатити вихідну допомогу, яка, на його думку, безпідставно не виплачена йому при звільненні з органів прокуратури, а тому, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 122 КАС України, що визначають місячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, згідно матеріалів справи, позивача звільнено з органів прокуратури з 31.08.2020 року згідно наказу прокуратуру Миколаївської області від 19.08.2020 року.

Також, в позовній заяві позивач вказує, що з наказом про звільнення він був ознайомлений 31.08.2020 року та на підставі цього наказу з ним проведений розрахунок.

Таким чином, з наведеного періоду позивачу було достеменно відомо про порушення його прав на виплату вихідної допомоги при звільненні.

Проте, із заявленим позовом щодо виплати вихідної допомоги при звільненні, яке відбулось з 31.08.2020 року, позивач звернувся до суду лише 17.05.2021 року (позов подано засобами поштового зв`язку), тобто, з пропуском місячного строку, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Однак, з позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку вчасного звернення до адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, позивач не вказує і не надає, та відповідно судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк.

При цьому, колегія суддів враховує, що у спірних правовідносинах забезпечено можливість позивача звернутись із клопотанням про поновлення строків звернення до суду.

Так, в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Позивач, ознайомився із вказаним клопотанням, однак, свою позицію щодо строків звернення із заявленим позовом не висловив.

Так само під час апеляційного розгляду справи, при подані відзиву на апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції із залишенням позову без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, позивач не навів своєї позиції.

В свою чергу, у позовній заяві позивач посилається на положення ст. 122 КАС України, які визначають шестимісячний строк звернення до суду.

Проте, колегія суддів вважає безпідставними вказані посилання позивача, оскільки спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Також, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо помилковості висновків суду першої інстанції щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень ст. 233 КЗпП України в частині того, що звернення з позовом про стягнення заробітної плати не обмежуються строком, з огляду на викладене.

Так, згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В свою чергу, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці», у редакції, чинній на час звільнення позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, вихідна допомога не належать до структури заробітної плати, тобто, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, при цьому, з посиланням на те, що близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Таким чином, оскільки вихідна допомога не належать до структури заробітної плати, колегія суддів приходить до висновку, що положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України в частині не обмеження строків звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивачем пропущений місячний строк для звернення до адміністративного суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, жодних причин і обставин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію позивачем прав у встановлений строк, останнім не наведено і таких судом не встановлено, то заявлений позов підлягає залишенню без розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, судове рішення підлягає скасуванню із залишенням без розгляду заявленого позову.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 241, 243, 250, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик