Справа № 520/129/20
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 р. Справа № 520/129/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., м. Харків, повний текст складено 12.08.21 по справі № 520/129/20

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області , Управління економіки Куп`янської міської ради Харківської області , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників на міських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території м. Куп`янська

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, Управління економіки Куп`янської міської ради Харківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників на міських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території м. Куп`янська про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області № 243 від 05.07.2019 "Про допуск/недопуск перевізників-претендентів до участі у конкурсі з перевезення пасажирів" щодо відсутності підстав для недопуску до участі у конкурсі, який відбувся 09.07.2019 на об`єкт конкурсу - маршрут № 14 "Цукрокомбінат - м-н Ювілейний", - ФОП ОСОБА_3 .

Визнано протиправним та скасовано рішення про результати конкурсу засідання Конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників на міських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території м. Куп`япська, оформленого протоколом від 09.07.2019, щодо визнання переможцем конкурсу, як такого, що набрав найбільшу кількість балів на об`єкт конкурсу міський автобусний маршрут № 14 "Цукрокомбінат - м-н Ювілейний", - ФОП ОСОБА_3 , а такими, що посіли друге місце на об`єкт конкурсу - міський автобусний маршрут № 14 "Цукрокомбінат - м-н Ювілейний" - ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області № 283 від 16.07.2019 "Про визначення переможця/переможців конкурсу з перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування".

Визнано недійсним укладений між Управлінням економіки Куп`янської міської ради та ФОП ОСОБА_3 договір № 194 про організацію перевезень пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування в м. Куп`янськ від 23.07.2019.

Зобов`язано Конкурсний комітет з визначення автомобільних перевізників на міських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території м. Куп`янська та Виконавчий комітет Куп`янської міської ради Харківської області здійснити перерахунок балів відповідно до системи оцінки з урахуванням висновків суду та прийняти відповідне рішення щодо визначення переможця конкурсу, який відбувся 09.07.2019 на об`єкт конкурсу - міський автобусний маршрут № 14 "Цукрокомбінат - м-н Ювілейний".

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3842 (грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2021 року - апеляційні скарги ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, ОСОБА_3 - залишено без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 по справі № 520/129/20 - залишено без змін.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - закрито.

21.07.2021 до Харківського окружного адміністративного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 в порядку ст. 383 КАС України, в якій він просив:

1. Поновити процесуальний строк подання заяви про визнання протиправними дій та бездіяльності, вчинених відповідачами - суб`єктами владних повноважень на виконання судових рішень по справі № 520/129/20, та надати можливість реалізувати передбачене законом процесуальне право.

2. Визнати протиправною бездіяльність Конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників на міських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території м. Куп`янська, та Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, яка полягає у невиконанні рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 по справі № 520/129/20.

3. Визнати протиправними дії Конкурсного комітету з визначення автомобільних перевізників на міських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території м. Куп`янська, з ухвалення рішення, оформленого протоколом № 3 від 06.07.2021, в частині висновків, що в результаті перерахунку балів я набрав 60 балів, що я та ФОП ОСОБА_2 як претенденти набрали однакову кількість балів та визначення кандидатури ФОП ОСОБА_2 для подання пропозиції Організатору перевезень для визначення переможця конкурсу з перевезення пасажирів на автобусному маршруті № 14 "Цукрокомбінат - м-н Ювілейний".

4. Визнати протиправними дії Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області з ухвалення рішення № 254 від 13.07.2021 щодо прийняття до уваги зроблений перерахунок балів ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 при підведенні підсумків конкурсу з визначення автомобільного перевізника на маршруті № 14 "Цукрокомбінат - м-н Ювілейний", який відбувся 9 липня 2019 року.

5. Зобов`язати Конкурсний комітет з визначення автомобільних перевізників на міських автобусних маршрутах загального користування, які не виходять за межі території м. Куп`янська, та Виконавчий комітет Куп`янської міської ради Харківської області виконати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 по справі № 520/129/20 протягом десяти робочих днів з дати набрання законної сили постановленою за цією заявою ухвалою суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021 заяву ОСОБА_1 (надалі також позивач, ОСОБА_1 ) повернуто позивачу.

Приймаючи ухвалу від 12.08.2021, суд першої інстанції виходив з того, що подана позивачем у порядку ст. 383 КАС України заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам, визначеним п. 9 ч. 2 ст. 383 КАС України.

Не погодившись з ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021 у справі № 520/129/20 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції для розгляду поданої ним заяви.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач указує на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми п. 1 ч. 1 ст. 3. ч. 2 ст. 3, ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки подання заяви у порядку статті 383 КАС при здійсненні судового контролю на стадії виконання судового рішення не є об`єктом справляння судового збору.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.

Відповідно до частин першої, другої та шостої статті 383 КАСУ особа - позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи - позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

У такій заяві зазначаються:

1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява;

2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;

3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;

4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;

5) номер адміністративної справи;

6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження;

7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання;

8) інформація про хід виконавчого провадження;

9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви;

10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

До заяви додаються докази її надсилання іншим учасникам справи.

Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

Суд зазначає, що ст. 383 КАС України спрямована на захист прав особи - позивача щодо належного виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Тобто, якщо позивач уважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання судового рішення порушуються його права, свободи чи інтереси, то він має право звернутись до суду у порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності.

У свою чергу, як визначено у ст. 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до вимог статті 2 вказаного Закону, платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» урегульовано, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

При цьому, подана у даній справі у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України заява до передбаченого частиною 2 статті 3 Закону «Про судовий збір» вичерпного переліку заяв за подання яких судовий збір не справляється, не відноситься.

З системного аналізу викладених положень вбачається, що на позивача покладено обов`язок сплати судового збору за подання відповідної заяви до суду як процесуальним законодавством, так і Законом України «Про судовий збір».

Такі висновки щодо необхідності сплати судового збору за подання заяви в порядку статті 383 КАС України сформовані у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 807/220/18 (провадження № К/9901/6667/19), від 25.06.2020 у справі № 0240/2226/18-а, від 26.05.2020 у справі № 2-а-2733/11.

Втім, позивачем, в порушення вимог пункту 9 частини 2 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, документа про сплату судового збору не надано, підстав для звільнення його від сплати судового збору не зазначено.

Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у позивача закріплених у статті 5 Закону «Про судовий збір» пільг останній не надав.

Тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо повернення заяви позивачу, оскільки подана позивачем у порядку ст. 383 КАС України заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам, визначеним п. 9 ч. 2 ст. 383 КАС України.

Разом з тим, суд не вважає, що повернення заяви є обмеженням у доступі до правосуддя в розумінні висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини (надалі також ЄСПЛ), зокрема у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року.

ЄСПЛ вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Щодо посилань позивача як на підставу відсутності обов`язку зі сплати судового збору за подання заяви у порядку ст. 383 КАС України на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 22.01.2020 по справі № 440/207/19, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в цій постанові викладено позицію щодо відсутності обов`язку сплати судового збору за подання заяви про встановлення судового контролю, визначеного ст. 382 КАС України, яка відповідно до вимог КАС України не передбачає обов`язку сплати судового збору за її подачу, а тому судом першої інстанції правомірно не враховано такі висновки при визначенні питання щодо відповідності заяви вимогам ст. 383 КАС України.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 2а/0470/2563/12 колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому застосовує до спірних правовідносин правові позиції Верховного Суду, сформовані у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 807/220/18, від 25.06.2020 у справі № 0240/2226/18-а, від 26.05.2020 у справі № 2-а-2733/11.

Щодо незазначення судом першої інстанції в ухвалі від 12.08.2021 розміру судового збору, який необхідно сплатити за подання заяви у порядку ст. 383 КАС України, то колегія суддів звертає увагу, що ст. 383 КАС України не передбачено обов`язку суду визначити точну суму судового збору на відміну від приписів ч. 2 ст. 169 КАС України, відповідно до яких при прийнятті ухвали про залишення позовної заяви без руху з підстави несплати судового збору у встановленому розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Суд апеляційної інстанції враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд апеляційної інстанції також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 18390/91, пункт 29).

Ураховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції досліджено всі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких умов апеляційну скаргу позивача належить залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи приписи ст. 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021 по справі № 520/129/20 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич