Справа № 200/8882/21
Суддя: Чучко В.М.
Дата ухвалення: 2021-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

02 листопада 2021 р. Справа №200/8882/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чучка В.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі ГУНП в Донецькій області, відповідач) про визнання протиправною відмову щодо нарахування та сплати суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та зобов`язання виплатити суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, починаючи з 21.12.2018 по 28.08.2020, виходячи із розміру середньоденного заробітку, що складає 423,87 грн., та становить 261527,79 грн., зобов`язання підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області необхідні документи для призначення пенсії за вислугу років, зобов`язання сплатити відшкодування за спричинену моральну шкоду 10000 грн.

Ухвалою від 22 липня 2021 року, відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику осіб, відповідно до частин 1, 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року позовна заява залишена без руху, позивачу був наданий п`ятиденний строк з моменту отримання копії даної ухвали усунути недоліки поданого адміністративного позову шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску, оскільки позивач звернулась до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 13 липня 2021 року, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (28.02.2020 року, 26.09.2020 року), не зазначивши підстав для поновлення цього строку.

На виконання ухвали, 11 жовтня 2021 року позивач надала суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з вищевказаним позовом, яке обґрунтовано тим, що трудове законодавство не містить норм, у яких було б розкрито зміст позовної давності, порядок її обчислення, підстави для зупинення чи поновлення тощо, а у кодексі встановлено лише строк звернення до суду про вирішення трудового спору, який за своєю суттю і є позовною давністю. Крім того, перед тим, як звернутися до суду, позивач намагалася у досудовому порядку вирішити зазначене питання, звернувшись до відповідача, але 16.04.2021 року отримала відмову, після чого 13.07.2021 року звернулася до суду у тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність.

Розглянувши подане позивачем клопотання та наявні у справі письмові докази, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення зі служби грошової компенсації за невикористану відпустку, як жінці, яка працює і має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік у кількості 10 діб в сумі 3666,70 грн., та грошової компенсації за 14 днів невикористаної додаткової відпустки за період з 23.12.2016 року по 2017 рік у розмірі 5934,18 грн. та зайво утриманого з грошового забезпечення військовий збір у сумі 2784,04 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд, зокрема, зобов`язати відповідача виплатити суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку починаючи з 21.12.2018 по 28.08.2020, виходячи із розміру середньоденного заробітку, що складає 423,87 грн., та становить 261527,79 грн. Так, позивач зазначає, що повний розрахунок на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 року по справі №200/7905/19-а та рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/2606/20-а позивачу сплачена компенсація 28.08.2020 року.

Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Вирішуючи вказане клопотання, суд виходить з такого.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, 18 Закону України "Про міліцію", зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні працівника, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Також, суд зауважує, що норми КЗпП України не поширюються на поліцейських в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Однак, спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини.

Так, ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, враховуючи те, що спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення поліцейським при звільненні зі служби, не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, отже наявні підстави для застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення поліцейських зі служби.

Разом з тим, відповідно до правового висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

У вказаній справі Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Так, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме: грошової компенсації за невикористану відпустку, як жінці, яка працює і має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік у кількості 10 діб в сумі 3666,70 грн., та грошової компенсації за 14 днів невикористаної додаткової відпустки за період з 23.12.2016 року по 2017 рік у розмірі 5934,18 грн. та зайво утриманого з грошового забезпечення військовий збір у сумі 2784,04 грн.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Слід зазначити, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, а також у постанові від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 28.02.2020 року та 26.09.2020 року, проте до суду з цим позовом позивач звернулась лише 13 липня 2021 року, тобто більш як через місяць після отримання належних останній коштів в рахунок грошової компенсації за невикористану відпустку, як жінці, яка працює і має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік у кількості 10 діб, грошової компенсації за 14 днів невикористаної додаткової відпустки за період з 23.12.2016 року по 2017 рік та зайво утриманого з грошового забезпечення військового збору.

Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.

При цьому, у вказаній заяві про поновлення строку звернення до суду позивач не навів обґрунтувала причин, з яких вона раніше не могла звернутись до відповідача для вирішення спору у досудовому порядку та до суду із позовом в межах строку звернення до суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість заяви позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, а тому відмовляє у її задоволенні, оскільки позивач мала достатньо часу для звернення до суду у встановлений Кодексом адміністративного судочинства України строк.

В аспекті наведеного слід зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, суд приходить до переконання про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважує що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

Згідно частини 15 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оскільки позивачем у встановлений законом та ухвалою суду від 22 вересня 2021 року строк не було наведено обґрунтованих підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, та відповідних письмових доказів, які б свідчили про поважність причин його пропуску, позовна заява в частині позовних вимог про визнання протиправною відмову щодо нарахування та сплати суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та зобов`язання виплатити суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку починаючи з 21.12.2018 по 28.08.2020, виходячи із розміру середньоденного заробітку, що складає 423,87 грн., та становить 261527,79 грн., підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 123, 171, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1.Визнати неповажними підстави пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 , викладені у клопотанні від 09 жовтня 2021 року.

2. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду від 09 жовтня 2021 року - відмовити.

3. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області в частині позовних вимог про визнання протиправною відмову щодо нарахування та сплати суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та зобов`язання виплатити суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку починаючи з 21.12.2018 по 28.08.2020, виходячи із розміру середньоденного заробітку, що складає 423,87 грн., та становить 261527,79 грн. залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (Першого апеляційного адміністративного суду) протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.М. Чучко