Справа № 120/8080/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 р. Справа № 120/8080/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі також в/ч НОМЕР_1 НГУ, відповідач) за вимогами якого просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача середній заробіток за період з 29.05.2020 по 25.06.2021.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що станом на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (29.05.2020), відповідач не провів з ним повного розрахунку, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення. Такі обставини спонукали його в подальшому захищати свої права в суді. Наголошує, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.04.2021 у справі за № 120/1019/21-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплати на його користь індексацію грошового забезпечення. Відповідні кошти на виконання цього рішення надійшли на його рахунок в сумі 1159,27 грн. лише 25.06.2021.

На переконання позивача, оскільки виконання військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України судового рішення відбулося лише 25.06.2021, тому відповідачем недотримано вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та не виплачено середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в період часу з 29.05.2020 по 25.06.2021, що є наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Вважаючи наведене порушення своїх прав, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 02.08.2021 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

04.11.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення адміністративного позову. Водночас суд зауважує, що відзив не містить доказів надіслання (надання) його копії позивачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 162 КАС України, копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана (надана) іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. При цьому документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи повинен додаватися до відзиву (п. 2 ч. 4 ст. 162 КАС України).

Враховуючи, що відповідач вказаної норми процесуального закону не дотримався і доказів надіслання відзиву позивачу не надав, суд не бере до уваги відзив, адже у разі подання його із порушенням встановленого Кодексом адміністративного судочинства України порядку відзив вважається недопустимою заявою по суті спору.

У той же час відповідач на виконання вимог суду надав витребувані судом докази, які є необхідними для розгляду даної справи.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді офіцера (протиповітряної оборони) родів військ і служб (ВОС-0421003).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 29.05.2020 № 118, з ОСОБА_1 , звільненим наказом командувача Національної гвардії України від 22.05.2020 №96 по особовому складу з військової служби у запас за п. «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 29.05.2020 розірвано контракт про проходження ним військової служби в Національній гвардії України та виключено його зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового з 01.06.2020.

Як зазначає позивач, при звільненні з військової служби відповідачем всупереч п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не було виплачено йому індексацію грошового забезпечення. Наведені обставини змусили ОСОБА_1 захищати свої права у суді

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.04.2021 у справі за № 120/1019/21-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано військову частину НОМЕР_2 НГУ нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

На виконання зазначеного судового рішення, 25.06.2021 відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 1165,10 грн., про що свідчить платіжне доручення №1463 від 24.06.2021.

25.06.2021 представник позивача звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.05.2020 по 25.06.2021, на що відповідач листом від 06.07.2021 за № 1102 відмовив у її задоволенні з тих мотивів, що положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України стосуються оплати праці, а тому до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Вважаючи таку поведінку відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багато інших.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц теж окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19, про яку суд згадував вище. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, застосовуючи означений підхід щодо пропорційності визначення розміру середнього заробітку до обставин цієї справи, суд враховує таке.

Позивача згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 29.05.2020 №118 виключено зі списків особового складу військової частини з 01.06.2020, а не з 29.05.2020, як про те помилково зазначає позивач.

В той же час судом встановлено, що виплата позивачу індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 була проведена 25.06.2021 в сумі 1165,10 грн.

Отже, остаточний розрахунок після звільнення позивача з військової служби було проведено 25.06.2021. Відповідно, період затримки остаточного розрахунку охоплюється з 01.06.2020 по 25.06.2021 (дата виплати), що становить 389 календарних дні.

Згідно з інформацією, зазначеної у довідці-розрахунку, виданою військовою частиною НОМЕР_1 НГУ вбачається, що середньомісячне грошове забезпечення (середній заробіток) позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (березень - квітень 2020 року) складає 17743,41 грн. ((17743,41 + 14473,41) :2). Відповідно, середньоденний заробіток позивача (за календарний день) становить 581,75 грн.

Згідно з інформацією про отримане грошове забезпечення позивача в день його звільнення, що надана військовою частиною НОМЕР_1 НГУ, сума, що була нарахована позивачу становить 273134,42 грн. Однак, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/1019/21-а від 16.04.2021 визнано протиправним дії відповідача в частині ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Таким чином, враховуючи наведену обставину та виплату на виконання рішення суду індексації у розмірі 1165,10 грн., сума належна до сплати в день звільнення ОСОБА_1 з в/ч 3028 НГУ мала б становити 274299,52 грн. (273134,42 грн. + 1165,10 грн.). Тобто, така грошова виплата мала б становити 100%.

Враховуючи позицію Верховного Суд у постанові від 30.11.2020 № 480/3105/19, розрахунок пропорційності виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися наступним чином.

У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 274299,52 грн. (100%), з яких невиплачена станом на день звільнення індексація 1165,10 грн. становить 0,42% від загальної суми коштів. Тобто, саме в межах цієї частки має нести відповідальність відповідач згідно статті 117 КЗпП України.

Як зазначалося судом, середньоденний заробіток позивача становить 581,75 грн. Кількість днів затримки розрахунку при звільнені становить 389 днів, а відсоткове значення невиплаченої індексації складає 0,42%. Таким чином належна до сплати сума середнього заробітку за час розрахунку при звільнені, пропорційно розміру несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення, складає 950,46 грн. ( 581,75 грн. х 389 к.д. х 0,42%).

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному ж випадку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як спеціальний вид відповідальності роботодавця, має на меті відшкодувати працівникові збитки від порушення його майнових прав.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених вище обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в межах суми визначеної судом, яка є пропорційною розміру відповідальності відповідача за несвоєчасно проведений розрахунок з позивачем при його звільненні з військової служби.

У зв`язку із цим належить визнати протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні та, як наслідок, з метою поновлення порушених прав позивача слід стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2020 по 25.06.2021 в сумі 950,46 грн.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує положення статті 139 КАС України. Однак, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, в межах визначеної судом суми середнього заробітку мінімальна ставка судового збору згідно п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір становить 908,00 грн. Тому понесені позивачем витрати на сплату судового збору в сумі 908,00 грн. згідно квитанції № ПН 211 від 27.07.2021 підлягають відшкодуванню в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2020 по 25.06.2021.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2020 по 25.06.2021 в сумі 950 грн. 46 коп. (дев`ятсот п`ятдесят гривень 46 копійок).

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 08.11.21.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (; місцезнаходження: вул. Івана Мазепи, 46, м. Калинівка, Вінницька область, 22400).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович