Справа № 444/2043/20
Суддя: Мікула В. Є.
Дата ухвалення: 2021-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 444/2043/20
Провадження № 2-а/444/6/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року Жовківський районний суд Львівської області в складі :

головуючого судді Мікула В. Є.,

при секретарі Сагаль Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовківського районного суду Львівської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління безпеки міста Львівської міської ради, третьої особи що не заявляє самостійних вимог: Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Харкові про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 03.08.2020 року за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження, що знаходиться за посиланням https://asvpweb.minjust.gov.ua що у Шевченківському відділі ДВС у м. Харкові на підставі постанови інспектора з паркування управління безпеки міста ЛМР розпочато відносно мене виконавче провадження за № 62186372. В подальшому в ході ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 07.08.2020 позивач отримав скан-копію поставнови по справі про адміністративне правопорушення від 20.02.2020 LV4, яка винесена інспектором з паркування управління безпеки міста Львівської міської ради. Згідно вказаної постанови ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУПАП, а саме порушив правила паркування транспортного засобу Mercedes-Benz E250 д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Винниченка,30, у м. Львові.

Позивач із прийнятою постановою категорично не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою, такою, що винесена з порушенням норм матеріального та недотриманням норм процесуального права, а отже підлягає скасуванню, оскільки вказаний транспортний засіб використовується не лише позивачем, а й членами його родини та інколи колегами, що з огляду на значний строк з моменту складення вказаної постанови до моменту ознайомлення позивача з її змістом унеможливлює встановлення особи, яка здійснила паркування транспортного засобу з порушенням, а тому притягнення власника транспортного засобу до адміністративної відповідальності при невстановлені суб`єкта правопорушення суперечить принципу індивідуальної відповідальності. Окрім цього, позивач стверджує, що постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не отримував, з матеріалами адміністративної справи не знайомився, що суперечить встановленому порядку притягнення особи до адміністративної відповідальності.

З огляду на зазначене просить суд скасувати постанову від 20.02.2020 LV4 про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 гривень, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та закрити щодо нього вказану справу про адміністративне правопорушення.

Ухвалою суду від 17.08.2020 року було відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного провадження з особливостями розгляду такої категорії адміністративних справ.

22.10.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками від Управління безпеки міста ЛМР, в якій відповідач просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Вказав, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності як власника, за яким зареєстровано транспортний засіб Mercedes-benz Е250, державний номерний знак НОМЕР_1 , який було зафіксовано в момент вчинення правопорушення у АДРЕСА_1 , 20 лютого 2020 року о 13:30 год, на якому було здійснено зупинку і який знаходився в зоні дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено». Вказав, що позивач не скористався своїм правом на внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу. Зазначив, що в Управління безпеки міста Львівської міської ради є докази відправлення постанови рекомендованим повідомленням, оскільки такі на виконання вимог закону сумлінно надсилаються на адресу, зазначену в Єдиному реєстрі транспортних засобів. Вказав, що адреса зазначена в Єдиному реєстрі транспортних засобів і в постанові, а також адреса зазначена в позові відрізняються. Зазначив, що постанову було відправлено на адресу вказану в Єдиному реєстрі транспортних засобів. Вказав, що постанова по справі про адміністративне правопорушення разом із супровідним листом були надіслані позивачу, в порядку встановленому ст. 2791 КУпАП, рекомендованим повідомленням на адресу (61023, м. Харків, вул. Динамівська, 4), яка вказана в Єдиному реєстрі транспортних засобів. Зазначив, що вищевказаний конверт був повернутий до Управління безпеки міста з позначкою про невручення «за закінченням встановленого строку зберігання», що підтверджується довідкою Укрпошти, на якій міститься підпис працівника поштового зв`язку та штемпель поштового відділення. Вказав, що постанова набрала законної сили 06.04.2020 року. Зазначив, що інспектор з паркування розмістив повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності відповідно до ст. 2791 КУпАП. Вказав, що позивач не довів факт нерозміщення повідомлення на лобовому склі автомобіля всупереч ч. 1 ст. 77 КАС України, законодавство не містить обов`язку здійснювати фотофіксацію та в подальшому доводити розміщення повідомлення на лобовому склі. Зазначив, що ні позивач, ні будь-хто інший не звертався до Управління безпеки міста Львівської міської ради із заявою про звільнення від адміністративної відповідальності чи про визнання факту вчинення вказаного адміністративного правопорушення, як у визначений ст. 2793 КУпАП строк так і після його спливу, а також не просили про поновлення такого строку. Вказав, що гарантії, передбачені ст. 268 КУпАП не поширюються на осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки чи паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки. Зазначив, що Управлінням безпеки міста дотримано вимоги ч. 4 ст. 283 КУпАП та розміщено зображення транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення на веб-сайті, в мережі Інтернет, за посиланням: http://inspector.lviv.ua, на якому особа могла і може з ними ознайомитись, про що зазначено в постанові. Вказав, що постанова містить всі необхідні докази вчинення адміністративного правопорушення. Зазначив, що інспектором, як посадовою особою управління, було належним чином розглянуто справу про адміністративне правопорушення та винесено постанову. Вказав, що за змістом ч.2 ст.33, ст. 2791- 2794 КУпАП, при вирішенні питання про накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі не враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Сторони в судове засідання не з`явились. Подали письмові заяви про розгляд справи без їх участі.

Згідно із ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи про що також не заперечували інші учасники справи, а тому судом визнано за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.

Дослідивши позицію сторін по справі, дослідивши докази по справі, суд дійшов таких висновків:

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із вимогами ч. 2 вказаної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що постановою від 20.02.2020 LV4, винесеною інспектором Управління безпеки міста Львівської міської ради, щодо ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у розмірі 255 грн.

Відповідно до вищезазначеної постанови транспортним засобом Mercedes-Benz E250 д.н.з. НОМЕР_1 , здійснено стоянку з порушенням правил дорожнього руху в районі будинку, що знаходиться за адресою: вул.Винниченка,30, у м. Львові.

Згідно із ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а таксамо порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.1. Правил дорожнього руху України передбачено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно із п. 1.9. Правил дорожнього руху України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Положення, зокрема, щодо правил стоянки транспортних засобів визначені у розділі 15 Правил дорожнього руху, підпункти якого є суміжними один до одного під час їх застосування та мають враховуватись у системній єдності один з одним.

Так, відповідно до п. 15.6. Правил дорожнього руху України, стоянка всіх транспортних засобів у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличкою 7.6.1, дозволяється на проїзній частині вздовж тротуару, а встановленими з однією з табличок 7.6.2-7.6.5 - легкових автомобілів і мотоциклів тільки так, як показано на табличці.

Підпунктами б) та в) п. 15.10 Правил дорожнього руху України передбачено, що: б) стоянка забороняється на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

З аналізу п. 15.6,пп. б), в) п. 15.10 Правил дорожнього руху України вбачається, що між цими нормами існує певна колізія, яку слід розтлумачити так, що стоянка легкового автомобілю на тротуарі можлива у декількох випадках: а) у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 тільки у спосіб, позначений на табличці; б) на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.

Тобто, пп. в) п. 15.10 Правил дорожнього руху України слід вважати виключенням із загальної заборони, передбаченої пп. б) п. 15.10 Правил дорожнього руху України, рівно як і при застосуванні табличок 7.6.1 - 7.6.5 у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39. В іншому випадку пп. в) п. 15.10 Правил дорожнього руху України втрачав би будь-який сенс і можливість його практичного застосування, оскільки повністю нівелювався пп. б) п. 15.10 вказаних Правил.

Що стосується притягнення до адміністративної відповідальності у зазначеній адміністративній справі саме власника транспортного засобу, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно із ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема особу правопорушника та наявність його вини у вчиненні такого правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як встановлено судом, транспортний засіб Mercedes-Benz E250 д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстровано на ОСОБА_1 , що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється учасниками судового процесу.

Відповідно ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із приміткою до ст. 122 КУпАП, суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - третьою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмеження швидкості руху транспортних засобів, проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки, стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, а також у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України.

Відповідно до ст.14-2 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

За змістом статті 9 КУпАП саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).

Інші доводи відповідача також не можуть слугувати підставою для відмови в адміністративному позові, оскільки не спростовують очевидно обґрунтованих вимог позивача.

Як зазначено у ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності, а згідно із ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

На необхідності індивідуалізації адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху наголошено і у Рішенні Конституційного Суду України N 1-34/2010 від 22 грудня 2010 року.

Так, у цьому Рішенні Конституційний Суд України вказав, що процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого порядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст.1 КУпАП).

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

При цьому, суд при оцінці доказів у справі враховує висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів у конкретній справі повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).

Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характерКодексу України про адміністративні правопорушення(п. 21 рішення).

В рекомендації № R (91)1 Комітету Ради Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

Отже, суд вважає, що зазначені принципи і положення Закону при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем не були дотримані, оскільки жодні докази вини позивача в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на положення ст.ст.73,76,77 КАС України, об`єктивні докази, які б достеменно та «поза розумним сумнівом» свідчили про вчинене саме позивачем порушення Правил дорожнього руху України, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, проаналізувавши в своїй сукупності докази у справі, що надані сторонами, виходячи з досліджених судом наявних матеріалів справи, з урахуванням Рекомендацій Комітету Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, ухвалених 13 лютого 1991 року та виходячи з норм ст.ст.19, 61 Конституції України та ст.ст. 9,73,76,77 КАС України, суд приходить до висновку, що будь-яких належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КУпАП за обставин, які вказані у постанові від 20.02.2020 LV4, не має і не вбачається з досліджених матеріалів справи в їх сукупності.

Беручи до уваги вищенаведене, відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови, а тому вважаю, що у спірних правовідносинах відповідач діяв не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окрім цього, відповідачем, в свою чергу, не представлено суду достатніх та належних доказів в підтвердження правомірності винесення оскаржуваної постанови, а відтак доводи позивача не спростовано. За таких обставин суд не вправі вважати доведеним факт правопорушення саме ОСОБА_1 .

Додаткової уваги заслуговує недотримання відповідачем встановленої Законом процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до вимог статті 279-1 КУПАП якщо адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, третьою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), частинами першою, другою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування зобов`язані розмістити на лобовому склі транспортного засобу копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення) або повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості не дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення).

В ході судового розгляду відповідачем не надано будь-яких переконливих доказів, що вказана постанова дійсно була розміщена у відповідності до вимог

ст. 279-1 КУПАП, що з огляду на ст. 78 КАС України свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення.

Окрім цього, згідно з ст. 279-1 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення надсилається відповідальній особі, зазначеній у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, протягом трьох днів з дня її винесення рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця реєстрації (проживання) фізичної особи.

В ході судового розгляду встановлено, що оскаржувана постанова разом з матеріалами адміністративної справи справді скеровувалась на адресу: АДРЕСА_2 . Проте як вбачається з матеріалів судової справи позивач не проживає та не зареєстрований за цією адресою понад два роки, що свідчить про недотримання посадовими особами Управління безпеки міста ЛМР імперативних приписів ст. 279-1 КУпАП щодо скерування постанови про накладення адміністративного стягнення на адресу реєстрації, або проживання особи, зазначеної в ч. 1 ст. 14-2 КУпАП.

Розглянувши вказану справу, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при прийнятті оскаржуваної постанови не дотримався процедури притягнення позивача до відповідальності, а також порушив конституційну гарантію індивідуалізації адміністративної відповідальності. Тому, така постанова не може бути залишена в силі, а підлягає скасуванню, як незаконна та така, що порушує права та інтереси позивача.

Частиною 3 статті 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

За вказаних вище обставин та наведених положень законодавства, суд дійшов висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині скасування постанови від 20.02.2020 LV4 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, з одночасним закриттям провадження по справі, як це передбачено п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 74-77, 139, 241-246, 250, 286 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Скасування постанову інспектора Управління безпеки міста Львівської міської ради від 20.02.2020 LV4 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн., за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст.122 КУпАП-закрити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Жовківський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В. Є. Мікула