Справа № 640/22649/20
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі судді-доповідача Черпіцької Л.Т. та суддів Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив суд:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо затримки виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити на користь ОСОБА_1 виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 30 881,03 грн. (тридцять тисяч вісімсот вісімдесят одну гривню 03 копійки) без утримання податків та інших обов`язкових платежів;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 22 травня 2020 року по день ухвалення судового рішення у даній справі, який на день пред`явлення позовної заяви становить 53 916,00 грн. (п`ятдесят три тисячі дев`ятсот шістнадцять гривень 00 копійок);

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 35 000 грн. (тридцять п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Позовні вимоги мотивовано тим, що Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України протиправно, всупереч положенням Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі Порядок №178), відмовлено у виплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 30 881,03 грн. при звільненні позивача шляхом виключення зі списків особового складу військової частини 21.05.2020.

Крім того, оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено у день звільнення, позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за увесь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а саме: за період з 22 травня 2020 року по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року позов задоволено частково:

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо затримки виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 30 881 (тридцять тисяч вісімсот вісімдесят одну) грн 03 коп.;

стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації при звільненні у сумі 149 671,20 грн. (сто сорок дев`ять тисяч шістсот сімдесят одна) грн. 20 коп.

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (м. Київ) від 21.05.2020 №102 (по стройовій частині) молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира 3-го стрілецького взводу 6-ї стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону, звільнено 21.05.2020 наказом командувача Національної гвардії України від 15.05.2020 №88 о/с, відповідно до пп. «б» п. 2 ч. 5 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас Збройних Сил України та направлено на військовий облік до Солом`янського районного у місті Києві військового комісаріату.

Крім того, наказом т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (м. Київ) від 21.05.2020 №102 (по стройовій частині) молодшого лейтенанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

21.05.2020 позивачу видано довідку-розрахунок №346 вартості речового майна, що підлягало видачі ОСОБА_1 .

13.08.2020 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (м. Київ) із заявою, зокрема, про виплату компенсації за неотримане речове майно.

Листом від 01.09.2020 №1/66/8/3-1534-М-46 відповідач повідомив позивача про відсутність коштів для проведення виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Вказуючи на наявність протиправної бездіяльності, яка виявилася у не проведенні остаточного розрахунку з виплатою усіх належних сум позивачеві при його звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наявності ознак протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що виявилася у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористане речове майно у розмірі 30881,03 грн. при звільненні позивача.

Стягуючи з відповідача середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористане речове майно, суд першої інстанції виходив з положень частини першої статті 117 КЗпП України, відповідно до яких у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України мотивована помилковістю позиції суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову. Так, відповідачем зазначено, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України. Також вказано, що 25.03.2021, до прийняття судом першої інстанції рішення по суті, позивачеві нараховано та виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 25777,80 грн. Зазначено про необхідність оподаткування суми грошової компенсації за неотримане речове майно податком з доходів фізичних осіб та військовим збором. Також наголошено на помилковості обрахунку судом першої інстанції періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку.

Колегія суддів апеляційного суду, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених частиною першою статті 308 КАС України, погоджується із позицію суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, у той же час вказує на наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру грошової компенсації та в частині розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку, що підлягають стягненню з відповідача, що обумовлено наступним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 (далі - Інструкція №232) основним завданням речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців Збройних Сил України <...> в обмундируванні, взутті, натільній і теплій білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, спеціальному одязі та спорядженні для виконання спеціальних завдань, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазне-пральному обслуговуванні, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань, як у мирний час, так і в особливий період.

Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475, військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (далі Порядок №178).

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:

звільнення з військової служби;

загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

За приписами пункту 5 цього ж Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з військової служби у травні 2020 року. На час звільнення позивача з військової служби стаття 9-1 Закону України №2011-XII передбачала, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

В матеріалах справи міститься довідка-розрахунок №346 Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (м. Київ) вартості речового майна на видачу молодшому лейтенанту ОСОБА_1 .

13.08.2020 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (м. Київ) із заявою, зокрема, про виплату компенсації за неотримане речове майно.

Листом від 01.09.2020 №1/66/8/3-1534-М-46 відповідач повідомив позивача про відсутність коштів для проведення виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

За вказаних обставин, зважаючи на законодавчо встановлений обов`язок відповідача з виплати грошової компенсації за неотримане речове майно у разі звільнення особи з військової служби, колегія суддів апеляційного суду погоджується із позицією суду першої інстанції щодо наявності ознак протиправної бездіяльності відповідача та, відповідно, наявності підстав для постановлення судового рішення про стягнення зазначених коштів.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги в частині необхідності оподаткування доходу у вигляді грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, податком на доходи фізичних осіб та військовим збором на загальних підставах, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб встановлено розділом IV Податкового кодексу України (далі ПК України), статтею 165 якого визначено перелік доходів, які не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, зокрема, сума грошового або майнового утримання чи забезпечення військовослужбовців строкової служби (у тому числі осіб, що проходять альтернативну службу), передбачених законом, яка виплачується з бюджету чи бюджетною установою (пп. 165.1.10 п. 165.1 ст. 165 Кодексу).

Визначаючи правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне звернутися до правових висновків, сформованих Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, що викладені у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Так, у справі №480/3105/19 Верховним Судом зазначено, що виходячи з аналізу положень Інструкції №232, речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби. Верховним Судом наголошено, що, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

З урахуванням зазначеного правового висновку, колегія суддів зазначає, що сума грошової компенсації за неотримане речове майно не відноситься до доходів, які не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку з доходів фізичних осіб відповідно до статті 165 ПК України.

Згідно з підпунктом 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, інші доходи, крім зазначених у ст. 165 Кодексу.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України).

У свою чергу, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 Кодексу (пп. 1.2 п. 16 1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу), зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Пунктом 1.7 п. 16 1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу передбачено, що звільняються від оподаткування військовим збором доходи, які згідно з розділом IV Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 п. 165.1 ст. 165 Кодексу.

Враховуючи наведене, дохід, отриманий особами, звільненими з військової служби та членами сімей і утриманцями, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, у вигляді грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, оподатковується податком на доходи фізичних осіб та військовим збором на загальних підставах.

Водночас відповідно до пункту 168.5 статті 168 ПК України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок), який визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб.

При цьому виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення (п. 4 Порядку).

За результатами аналізу наведених положень податкового законодавства колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що сума належної до виплати позивачеві грошової компенсації за неотримане речове майно є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб, обов`язок з утримання якого покладено на відповідача як податкового агента. У той же час, сума утриманого податку має бути виплачена позивачеві як грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями на підставі пункту 168.5 статті 168 ПК України, одночасно із виплатою основної суми.

В частині військового збору, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що дохід, отриманий особами, звільненими з військової служби у вигляді грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, оподатковується військовим збором на загальних підставах.

В матеріалах справи (а.с. 20) наявна довідка-розрахунок №346 вартості речового майна на видачу молодшому лейтенанту ОСОБА_1 , згідно з якою: 26 170,36 грн. загальна вартість неотриманого речового майна; 4710,67 грн. податок з доходів фізичних осіб.

Суд першої інстанції, постановляючи судове рішення про стягнення з відповідача грошової компенсації на загальну суму 30 881,03 грн., фактично збільшив розмір грошової компенсації на суму податку з доходів фізичних осіб, яка мала б бути навпаки утримана з основної суми зобов`язання та в наступному виплачена як грошова компенсація на підставі пункту 168.5 статті 168 ПК України.

Судом першої інстанції також не враховано те, що грошова компенсація за неотримане речове майно оподатковується військовим збором у розмірі 1,5% на загальних підставах.

Таким чином, належною сумою грошової компенсації за невикористане речове майно, яка підлягає стягенню, є сума у розмірі 25 777,80 грн. (розрахунок: 26170,36 грн (основна сума) 392,56 грн. (1,5% військовий збір) 4710,67 грн. (18% податок з доходів фізичних осіб) + 4710,67 грн. (компенсація сум податку з доходів фізичних осіб) = 25777,80 грн.).

З урахуванням викладеного, колегія суддів, погоджуючись із позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача належної позивачеві суми грошової компенсації за неотримане речове майно, вказує на допущення методологічних помилок при здійсненні розрахунку належних до виплати сум, у зв`язку з чим зазначає про необхідність зміни рішення суду першої інстанції у вказаній частині.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованого постановлення судом першої інстанції рішення про стягнення середнього заробітку за увесь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного розрахунку з ним.

Так, передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений правовий висновок щодо застосування положень статей 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 826/9793/18 та від 23 квітня 2020 року у справі № 810/3573/18.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що станом на день виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (м. Київ) позивачу не виплачена компенсація за неотримане речове майно.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно архівної відомості № 1 заробіток позивача за останні два календарні місяці, що передують місяцю звільнення становить: за березень 2020 року - 13635,51 грн., та квітень 2020 року - 13635,51 грн.

Як вбачається з копії наказу від 21.05.2020 №102 остаточною датою закінчення проходження позивачем військової служби є 21.05.2020. Тобто, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача з наступного дня після звільнення - з 22 травня 2020 року

Військовою частиною № НОМЕР_1 Національної гвардії України при поданні апеляційної скарги надано платіжне доручення від 25.03.2021 про сплату на користь позивача грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 25777,80 грн.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача у спірних правовідносинах має обраховуватися з 22.05.2020 по 25.03.2021 (день фактичного розрахунку) та складає 134 450,40 грн. (634,20 грн.*212 робочих днів).

За вказаних обставин, зважаючи на факт здійснення відповідачем повного розрахунку з позивачем по основному зобов`язанню 25.03.2021, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині суми середнього заробітку, що підлягає стягненню за затримку розрахунку.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо недотримання позивачем строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частини друга статті 122 КАС України).

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами частини п`ятої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Виходячи з положень статті 9-1 Закону №2011-ХІІ, пунктів 2-5 Порядку №178, військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, в тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Відтак, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Вказана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі №803/756/17.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачеві не виплачено при звільненні грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно.

13.08.2020 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (м. Київ) із заявою, зокрема, про виплату компенсації за неотримане речове майно.

Листом від 01.09.2020 №1/66/8/3-1534-М-46 відповідач повідомив позивача про відсутність коштів для проведення виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся 21.09.2020, тобто в межах місячного строку, який обчислюється з моменту отримання листа від 01.09.2020 №1/66/8/3-1534-М-46.

За вказаних обставин, колегія суддів вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо недотримання позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом.

Зазначена позиція суду також відповідає висновкам Верховного Суду, сформованим у постанові від 09.07.2020 у справі №240/11529/19.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року змінити, виклавши пункти 3, 4 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

« 3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 25 777,80 грн (двадцять п`ять тисяч сімсот сімдесят сім гривень 80 копійок).

4. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації при звільненні у сумі 134 450,40 грн. (сто тридцять чотири тисячі чотириста п`ятдесят гривень 40 копійок).»

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий суддяЛ.Т. Черпіцька
Судді: О.Є. Пилипенко
Я.М. Собків