Справа № 580/9202/21
Суддя: Марина БІЛОНОЖЕНКО
Дата ухвалення: 2021-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Черкаси

05 листопада 2021 року Справа № 580/9202/21

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Білоноженко М.А., розглянувши матеріали заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

04.11.2021р. до Черкаського окружного адміністративного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій позивач просить:

- заборонити Черкаській міській раді та її підконтрольним органам вчиняти будь-які дії, що стосуються надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки у АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:027:0072, до набрання рішенням по справі законної сили.

Заявник зазначив, що має намір звернутися до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Черкаської міської ради про визнання дій органу місцевого самоврядування протиправними, які полягають в неналежному виконанні контрольної функції у сфері землеустрою.

В обгрунтування заяви про забезпечення позову вказано, що заявник, на підставі принципу мовчазної згоди розробив проект землеустрою земельної ділянки у АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0758 га, який подав до Черкаської міської ради для затвердження та передачі йому у власність. Разом з тим, заявнику стало відомо 19.10.2021 року громадянка ОСОБА_2 звернулась до Черкаської міської ради з заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0850 га, яка згідно викопіювання, наданого самою ОСОБА_2 на 100 % накладається на земельну ділянку, сформовану на підставі проекту ОСОБА_1 , та щодо якої він вже звернувся з заявою про надання її у власність. Вказано, що міською радою підготовлено проект рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, який включено до порядку денного тринадцятої сесії Черкаської міської ради 09.11.2021 року.

Заявником звернуто увагу, що вказана земельна ділянка з кадастровим номером :03:027:0072, сформована та зареєстрована на підставі проекту, розробленого на замовлення ОСОБА_1 . Разом з тим, право ОСОБА_1 на вказану ділянку з об`єктивних причин ще не оформлене. Вказаний факт ставить під загрозу право ОСОБА_1 вільно реалізувати своє право на отримання земельної ділянки у власність, передбачене ст. 118 ЗК України. При цьому, до подання позову, закінчення розгляду справи по суті та набрання рішенням законної сили, щодо вказаної земельної ділянки вже 09.11.2021 року може бути надано дозвіл на розробку проекту відведення, а згодом - передано у власність іншій особі. Таким чином у разі ухвалення судом рішення на користь позивача без забезпечення позову, останній буде змушений докласти значних зусиль для поновлення своїх порушених прав. Також зазначено, що у разі оформлення іншою особою права власності на земельну ділянку та ухвалення після цього судом рішення у даній справі на користь позивача, інші особи ( ОСОБА_2 ) також понесуть додаткові витрати майнового та немайнового характеру, пов`язані з припиненням їх прав. Невжиття заходів забезпечення позову, призведене до накладення земельних ділянок - коли згідно двох або більше різних землевпорядних документів одна і та ж ділянка землі, розташована на певному відрізку, фактично займає територію іншої, як правило, сусідньої земельної ділянки, що в свою чергу призведе до межового спору, тобто спору з приводу меж земельної ділянки, невірного місцезнаходження, накладень земельних ділянок одна на одну, помилок в площі тощо.

Розглянувши подану позивачем заяву про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті КАС України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч. 1 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 19.06.2018р. у справі 826/9263/17, підстави для вжиття заходів забезпечення позову є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

В свою чергу, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

З огляду на приписи статті 151 КАС України, небезпека заподіяння шкоди до вирішення справи по суті не є фактом, який підлягає встановленню, а є елементом аргументації або оціночною категорією.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008р. Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, під час розгляду адміністративних справ, в ухвалі про забезпечення позову, суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Так, як вказано Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 року №640/497/19, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Враховуючи викладене, суд також звертає увагу, що інститут забезпечення позову покликаний захистити права та інтереси особи, в разі, зокрема, наявності очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок щодо доведення та обґрунтування наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, аргументованості та невідворотності додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на особу, яка заявляє клопотання.

Прийняття рішення про забезпечення позову доцільно та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи привести до потреби докладати значні зусилля та витрати для відновлення прав та інтересів позивача або є очевидними ознаками протиправності оскаржуваного рішення та порушення прав позивача цим рішенням.

Подана заява про забезпечення позову має на меті заборонити Черкаській міській раді та її підконтрольним органам вчиняти будь-які дії, що стосуються надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки у АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:027:0072, до набрання рішенням по справі законної сили.

Суд зазначає, що згідно частини 2 статті 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

З даного приводу суд зазначає, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 р. у справі №380/624/16-ц.

З урахуванням зазначеного, надання відповідачем дозволу на розробку проекту землеустрою на запитувану заявником земельну ділянку іншим особам жодним чином не гарантує їм набуття права власності на земельні ділянки, щодо яких наданий такий дозвіл та у свою чергу жодним чином не позбавляє заявника права на отримання запитуваної ним земельної ділянки. Таким чином, суд доходить висновку про необгрунтованість заявлених підстав щодо можливого утруднення чи неможливості виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Доводи заявника, що до подання позову, закінчення розгляду справи по суті та набрання рішенням законної сили, щодо вказаної земельної ділянки вже 09.11.2021 року може бути надано дозвіл на розробку проекту відведення, а згодом - передано у власність іншій особі є лише припущеннями заявника, не підтвердженими належними доказами, які в свою чергу не можуть бути достатніми підставами для вжиття заходів забезпечення позову.

Судом також враховано, що заявником у поданій заяві про забезпечення позову не вказано предмет позову, з яким має намір звернутись заявник для захисту своїх прав.

При цьому, при вирішенні питання щодо доцільності застосування заходів забезпечення позову, суд має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Як вже зазначалось судом, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Суд зазначає, що відсутність визначеного позивачем чіткого обсягу позовних вимог, з якими має намір звернутись заявник, унеможливлює застосування заходів забезпечення позову заявлених у поданій заяві, оскільки такі заходи вживаються судом в разі якщо їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, суд не вбачає підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 року №640/497/19, відповідно до якої, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В силу ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності та обґрунтованості таких вимог, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходами забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 77, 78, 90, 150-154, 241, 242, 243, 256, 294 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі відмовити.

Копію ухвали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили відповідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту.

Суддя Марина БІЛОНОЖЕНКО