Справа № 826/16211/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року м. Київ № 826/16211/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Васильєвій Ю.В.,

за участі представників сторін:

представника позивача: Солошенка С. В.

відповідача 1: Бугаєнко С.С.

розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали адміністративної справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Нат»

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Державної податкової служби України

про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про результати розгляду скарги, -

На підставі частини шостої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 27 жовтня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Нат» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Гуд Нат») з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі по тексту - відповідач-1, ГУ ДПС у м. Києві), Державної податкової служби України (далі по тексту - відповідач-2, ДПС України), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправними дії ГУ ДФС у м. Києві щодо неповідомлення ТОВ «Гуд Нат», в строки встановлені законодавством, про час та місце розгляду заперечень на акт перевірки;

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12.07.2016р. №, №, № та від 13.10.2016р. №;

- визнати протиправним та скасувати рішення ДФС України про результати розгляду скарги за №19994/6/99-99-11-01-01-25 від 14.09.2016р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що висновки ГУ ДФС у м. Києві, які викладені в акті перевірки та стали підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, ґрунтуються на оцінці взаємовідносин позивача з СФГ «Любава-І», зокрема, податковий орган дійшов до висновку про нездійснення спірних операцій та, відповідно, про відсутність підстав для формування податкових вигод. Між тим, як зазначає позивач, операції з поставки товарів (горіху волоського) фактично проведені та документально підтверджені, а тому позивач вважає правомірним формування спірних сум податкових вигод, у зв`язку з чим не вбачає підстав для прийняття оскаржуваних рішень та просить їх скасувати.

Крім того, позивач наголошує, що після складання акту перевірки ним було подано заперечення на акт перевірки, які розглянуті відповідачем-1 з порушенням п. 86.7 ст. 86 Податкового кодексу України, а саме не повідомлено завчасно про місце і час проведення такого розгляду, чим порушено право позивача на участь у розгляді його заперечень до акта перевірки, дії щодо чого позивач вважає протиправними.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Нат» задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 12.07.2016р. №, № та від 13.10.2016р. №. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Нат» судовий збір у розмірі 2 756,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 02 червня 2021 року касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року скасовано, справу №826/16211/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Нат» до Головного управління ДПС у м. Києві, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про результати розгляду скарги направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2021 року адміністративну справу №826/16211/16 прийнято до провадження. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Витребувано від учасників справи письмові пояснення щодо постанови Верховного Суду від 02 червня 2021 року.

Вказаною ухвалою суду відповідачам також надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для надання відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, або заяву про визнання позову.

19.07.2021 через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва до суду надійшли пояснення позивача щодо постанови Верховного Суду від 02 червня 2021 року. Позивач зазначає, що судом касаційної інстанції не надано оцінки аргументам позивача, зокрема, щодо вжиття заходів щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи суду, а також вказує, що ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.10.2016 року судом було зобов`язано відповідачів надати засвідчені належним чином копії всіх матеріалів, що були або мали бути взяті ними до уваги при прийнятті рішень, з приводу яких подано позов, а також запропоновано подати відповідно до п.5 ч. 5 ст.107 КАС України не пізніше 09.11.2016 року письмові заперечення проти позову. Разом з тим, відповідач-1 разом із запереченнями на адміністративний позов надав суду першої інстанції докази, а саме узагальнену інформацію від 29.04.2016 року щодо ТОВ «Єврохімпром», узагальнену інформацію від 13.05.2016 року щодо СФГ «Любава-1», а також копії ухвал слідчих суддів щодо надання тимчасового доступу до документів вказаних підприємств та інших невідомих позивачу підприємств. Відтак, на думку позивача, судом першої інстанції було виконано вимоги принципу офіційного з`ясування обставин, а відповідачем-1 було надано наявні у нього докази, що фактично не було прийнято до уваги судом касаційної інстанції.

Крім того, позивач вказує, що визнаючи нереальними господарські операції між СФГ «Любава-1» та ТОВ «ГУД НАТ», відповідач-1 жодним чином не згадав щодо господарських операцій та не надав їм оцінки щодо реальності між ТОВ «ГУД НАТ» та ТОВ «Міцний горішок», ТОВ «ВС «Екофуд», ТОВ «Терра Нова», ТОВ «Транс Інжиніринг Груп», ПАТ «Молнія», ДП «Пілснер Україна», ПАТ «Кондитерська фабрика «ЛАГОДА», ТОВ «Істерн Беверідж Трейдинг», незважаючи на те, що господарські операції із згаданими підприємствами відбувалися відносно одних й тих же партій волоського горіху, придбаного у СФГ «Любава-1». Відтак, необґрунтованими, на думку позивача, є висновки контролюючого органу щодо того, що господарські операції між ТОВ «ГУД НАТ» та СФГ «Любава-1» з придбання волоського горіху є нереальними, оскільки про СФГ «Любава-1» міститься певна інформація в податкових базах ДПС, а з іншими контрагентами господарські операції з приводу цього ж волоського горіху являються реальними.

03.08.2021 через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва до суду надійшли пояснення ГУ ДПС у м. Києві щодо постанови Верховного Суду від 02 червня 2021 року. Відповідач-1 вказує, що станом на 18.11.2016 в матеріалах справи були відсутні первинні документи на підтвердження позиції позивача, разом з тим, відповідач звернувся з запитом про надання інформації для оскарження постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року до СУФР ГУ ДФС у Кіровоградській, Донецькій та Житомирській областях. 20.03.2017 ГУ ДФС у м. Києві отримано лист ГУ ДФС у Кіровоградській області, яким, зокрема, направлено протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 18.03.2016 р., який з вересня 2015 року перебував на посаді директора СФГ «Любава-І». Вказаним протоколом встановлено, що СФГ «Любава-І» займається вирощуванням та продажем насіння соняшникового, що доводить, що СФГ «Любава -1» не мало можливості поставити на адресу позивача горіх волоський. Крім того, відповідачем отримано інформацію Прокуратури Одеської області, відповідно до якої встановлено, що контрагент позивача - СФГ «Любава-1» є фіктивним підприємством, створеним для прикриття незаконної діяльності, направленої на створення для реально-існуючих суб`єктів підприємницької діяльності умов для ухилення від сплати податків, надання послуг з переказу безготівкових грошових коштів в готівку. Відтак, на думку відповідача - 1, останнім доведено правомірність винесених контролюючим органом податкових повідомлень-рішень від 12.07.2016 р. №, №, № та від 13.10.2016 р. № та свідчить про нереальність господарських операцій позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року заяву представника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державної фіскальної служби України про розгляд справи № 826/16211/16 у порядку загального позовного провадження задоволено. Призначено розгляд адміністративної справи № 826/16211/16 у порядку загального позовного провадження.

06.10.2021 через відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярію) Окружного адміністративного суду міста Києва до суду надійшли заперечення позивача на пояснення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, відповідно до яких позивач зазначає про ненадання відповідачем жодних доказів, якими обґрунтовується акт перевірки та доводять правомірність оскаржуваних рішень. Також позивач вказує, з посиланням на практику Верховного Суду, що податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгам постачання, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону. Позивач також зазначає про індивідуальний характер юридичної відповідальності та неможливість ТОВ «Гуд Нат» нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб.

Суд також зважає на клопотання відповідача-2 щодо процесуального правонаступництва на підставі ст. 52 КАС України та вбачає наявність правових підстав для заміни Державної фіскальної служби України на її правонаступника Державної податкової служби України.

У судовому засіданні 27.10.2021 представник позивача просив суд задовольнити позов повністю.

Представник відповідача-1 просив суд відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У С Т А Н О В И В:

На підставі наказу № 3404 від 01.06.2016 ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Гуд Нат» () з питань дотримання податкового законодавства по взаємовідносинам із СФГ «Любава-І» (), ТОВ «Істерн беверідж трейдінг» (), ПАТ «Молнія» (код ЄДРПОУ 5407746), ДП «Пілснер Україна» (), ПАТ «Кондитерська фабрика «Лагода» () за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року, про що складено акт перевірки від 23.06.2016 р. №147/26-15-14-04-04 (далі - Акт перевірки).

Вказаною перевіркою встановлені порушення ТОВ «Гуд Нат», зокрема, вимог: п.44.1 ст.44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст.134, п.135.1 ст.135, п.137.1 ст. 137, п. 198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість по взаємовідносинам із СФГ «Любава-І» на суму 22 333 671 грн. та завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту на загальну суму 216 328 грн., а також заниження податку на прибуток на загальну суму 20 295 000 грн., у т. ч. за 2015 рік на суму 9 225 000 грн. та за 1 квартал 2016 року на суму 11 070 000 грн.

На підставі зазначених висновків Акту перевірки ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення від 12.07.2016р.:

- №, відповідно до якого позивачу збільшено грошове зобов`язання за платежем «податок на додану вартість» на 22 333 671 грн. за основним платежем та на 5 583 417,75 грн. за штрафними санкціями;

- №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» на 20 295 000 грн. за основним платежем та на 2 767 500 грн. за штрафними санкціями;

№, відповідно до якого позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 216 328 грн.

Також, на підставі рішення ДФС України про результати розгляду скарги від 14.09.2016 р. №19994/6/99-99-11-01-01-25 ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.10.2016 р. №, відповідно до якого позивачу визначено зменшену суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» у розмірі 15 795 000 грн. за основним платежем та 2 767 500 грн. за штрафними санкціями.

Не погоджуючись з прийнятими контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

У відповідності до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Згідно підпункту 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 Кодексу господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 ПК України закріплено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником) (підпункт 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 Кодексу).

За приписами підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 Кодексу, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

За змістом пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Водночас, згідно пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, установленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду (в залежності від характеру певних операцій) та які містять інформацію про зміст та обсяг операції, підписані уповноваженими особами; придбання товарів/послуг з метою їх використання в господарській діяльності; наявності розумних економічних причин (ділової мети) для здійснення господарських операцій; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); наявності у покупця податкової накладної, яка відповідає вимогам статті 201 Податкового кодексу України, зареєстрована та підписана уповноваженою особою.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №998-XIV від 16.07.1999 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно з п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відтак, необхідною умовою для віднесення до податкового кредиту сплачених у ціні товарів (робіт, послуг) сум податку на додану вартість є факт їх придбання з метою використання в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Суд також звертає увагу, що, вирішуючи справи із застосуванням наведених правових норм, Верховний Суд у постановах від 27 лютого 2020 року (справи № 813/7081/14, № 814/120/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 813/4079/15), від 10 вересня 2019 року (справа №814/2412/17) визнав, що наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами.

Надаючи правову оцінку висновкам ГУ ДФС у м. Києві, які покладені в основу оскаржуваних позивачем податкових повідомлень рішень від 12.07.2016 р. №, № та від 13.10.2016 р. №, які породжують для позивача обов`язок зі сплати визначених у них грошових зобов`язань, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору поставки від 17.11.2015 №17/11 СФГ «Любава-І» (Постачальник) зобов`язувався передати (поставити) ТОВ «Гуд Нат» (Покупцеві) у його власність горіх волоський неочищений, а Покупець зобов`язується прийняти його і оплатити його вартість. Базисні умови поставки - EXW (Інкотермс 2010): Одеська обл., Біляївський район, с. Великий Дальник, Маякський провулок, будинок 2. Поставка здійснюється транспортними засобами та силами Покупця. Датою поставки є дата фактичного отримання товару.

На виконання умов вказаного договору між сторонами складено Акти приймання-передачі товару, видаткові накладні, акти приймання товару на зберігання, копії яких залучено до матеріалів справи.

Транспортування вказаного товару від СФГ «Любава-І» здійснювалося із залученням позивачем перевізника ТОВ «Транс Інжиніринг Груп», що підтверджується доданими до матеріалів справи договором про надання транспортних послуг від 28.09.2015 №28/09, укладеного між ТОВ «Транс Інжиніринг Груп» та позивачем, первинними документами, складеними між сторонами на виконання цього договору, а також товарно-транспортними накладними, в яких вантажоотримувачем визначено позивача, а вантажовідправником - СФГ «Любава-І», автомобільним перевізником - ТОВ «Транс Інжиніринг Груп». В ТТН зазначено вид та кількість вантажу відповідно до актів приймання-передачі, містяться відмітки водія-експедитора, ідентифіковані транспортні засоби, а також містяться відтиски штампу/печатки та підписи учасників операцій - постачальника, покупця та перевізника.

На підтвердження зв`язку спірних операцій із господарської діяльністю позивача останнім надано до матеріалів справи договори та первинні документи щодо відповідального зберігання, переробки сировини (горіху волоського) та його поставки, укладені між позивачем та такими особами, зокрема: ТОВ «Торгівельно-виробнича компанія «Терра Нова», ТОВ «Міцний горішок 2000», ТОВ «Істерн Беверідж», ТОВ «Пілснер Україна», ПАТ «Молнія», ПАТ «Кондитерська фабрика «Лагода», ТОВ «ВС Екофуд», ТОВ «Олфлортек» тощо.

Вид поставленого товару узгоджується із видами діяльності позивача: 46.31 «Оптова торгівля фруктами та овочами»; 10.39 «Інші види перероблення та консервування фруктів і овочів».

Судом встановлено, що наведені вище документи оформлені належним чином, містять відмітки та підписи уповноважених осіб, відображають суть спірних операцій, а тому вказані документи мають юридичну силу та підтверджують участь контрагентів у виконанні обумовлених ними операцій.

Суд враховує, що податковим органом в акті перевірки та в ході розгляду справи по суті не заперечувалась та не спростована фактична поставка позивачем сировини (горіху волоського) вказаним вище особам на зберігання, переробку та продаж. В Акті перевірки вказується лише на обставини здійснення відповідачем запитів до інших ОДПІ з метою отримання інформації щодо фактичної наявності ТМЦ та технічних можливостей для переробки «горіха волоського неочищеного» в «горіх волоський очищений від шкарлупи» та неотримання такої інформації станом на момент проведення перевірки і складання акту перевірки, тобто по суті доводи податкового органу ґрунтуються на відсутності у нього податкової інформації щодо діяльності вказаних підприємств.

Слід зазначити, що претензії ГУ ДФС у м. Києві щодо реальності операцій із СФГ «Любава-І» стосуються лише договору поставки від 17.11.2015 р. №17/11, а щодо інших договорів, а саме №23/02-Р від 23.02.2016 р. та №3/2-15 від 01.04.2015 р., які укладалися між позивачем із СФГ «Любава-І», та операції по яким здійснювалися у інші податкові періоди, відповідачем-1 по суті не заперечується фактична поставка товару та правомірність нарахування позивачем податків за ними. Наведене свідчить про неузгодженість висновків акту перевірки, їх непослідовність та, відповідно, безпідставність.

У контексті доводів ГУ ДФС у м. Києві про ненадання до перевірки сертифікатів відповідності або іншої документації на продукцію, що була предметом спірної поставки, суд зазначає що під час розгляду справи з боку податкового органу не надано доказів того, що в ході перевірки витребовувались такі документи, але позивач відмовився їх надати (акту, складеного у відповідності до п.85.6 ст. 85 ПК України). При цьому суд зазначає, що податкове законодавство не ставить право платника на формування податкових вигод у залежність від наявності у платника технічної документації на продукцію, що поставлялася контрагентом, а тому відсутність такої документації само по собі не може свідчити про вчинення позивачем порушення та позбавляти його права відповідних податкових вигод.

У взаємозв`язку із наведеним слід також зазначити, що в Акті перевірки вказується на наявність у штаті контрагента позивача 11 працюючих осіб, та податковим органом в порядку виконання обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 71 КАС України, та з урахуванням сутності операцій не доведено недостатності такої кількості трудових ресурсів для виконання спірних операцій та не доведено обсягів інших ресурсів, які були необхідні контрагенту для виконання спірних операцій, але були відсутні, не доведено факту не залучення контрагентом до виконання спірних операцій інших осіб тощо.

Не надано й відповідних висновків проведених досліджень щодо врожайності горіху волоського, які б давали підстави стверджувати про недостатність у контрагента позивача землі, необхідної для вирощування об`єму горіху, що поставлявся позивачу. Доводи ж Акту перевірки про неможливість вирощування СФГ «Любава-І» сільськогосподарської продукції ґрунтуються виключно на суб`єктивній оцінці ревізором-інспектором, який проводив перевірку, без надання встановлених законодавством доказів, які б підтверджували такі обставини.

Крім того, обґрунтованими є доводи позивача щодо того, що Акт перевірки містить суперечливі дані щодо діяльності СФГ «Любава-1», які згадуються в додаткових поясненнях відповідача-1. Так, в Акті перевірки (а.с. 69-70 Т. 1) наводиться податкова інформація та інформація оперативного управління щодо зазначення СФГ «Любава-1» неправдивих відомостей використання ріллі у 2015 році та безпідставно задекларовано вирощування і реалізації волоського. Безпідставність вирощування горіху волоського обґрунтовується відсутністю горіхового саду. Разом з цим, в Узагальненій податковій інформації № 4906/7/15-32-14-02-12 від 13.0516 р. щодо СФГ «Любава-1» (а.с. 189 Т. 1) зазначається: «Відповідно до інформації, не у листі Березівської ОДПІ від 23.03.2016 № 1297/8/15-10-12-15 «...Горіх був вирощений земельній ділянці, яка належить підприємству на підставі Договору № 04/2014 земельного участка от 15 февраля 2014 г., загальною площею 230 га на те Ширяєвського району Одеської області, з Державним підприємством «Сільськогосподарським підприємством ППЦ УГПтСУв Одеській області № 111 … Згідно Акту прийому-передачі об`єкта оренди (земельного участка) «Земельные участки находятся в удовлетворительном состоянии, занятые садами грецкого ореха». Дерева горіха висаджені вздовж сільськогосподарських полів, ширина лісосмуги складає 6 Дерева горіха ростуть в хаотичному порядку, яких більше 55 тис. шт. (в середньому 240 шт. на 1 га), середня врожайність одного дерева складає 60-80 кг в залежності від дерев продукція зберігається на складах за адресою: АДРЕСА_1 (згідно Договору оренди нежитлового прш (складу) від 05.08.2014 року, укладеного з фізичною особою ОСОБА_2 ) дії Договору до 14.08.2016 року, орендована площа складає 600 кв.м...». Таким чином, інформація наведена в листі Березівської ОДПІ від 23.03.2016 № /8/15-10-12-15 фактично спростовує інформацію, що наведена в Акті перевірки.

Суд також зважає на те, що контрагент позивача на момент вчинення господарських операцій, видачі податкових, накладних був зареєстрований платником ПДВ, що не заперечується в Акті перевірки, а отже видача ним податкових накладних є правомірною.

Окремо суд зазначає щодо доводів відповідача-1 про наявність отриманої від податкових органів інформації щодо протиправної схеми формування податкового кредиту СФГ «Любава-І» та фіктивність діяльності СФГ «Любава-І».

Так, судом встановлено, що висновки податкового органу, покладені в основу Акту перевірки та оскаржуваних рішень, по суті зводяться до того, що задекларовані контрагентом позивача (СФГ «Любава-І») дані не відповідають дійсності, як в частині кількості землі, що використовується підприємством, так і в частині вирощування СФГ «Любава-І» сільськогосподарської продукції та її урожайності, а тому, як вважає відповідач-1, підприємство-контрагент зареєстроване з метою надання послуг по ухиленню від сплати податків реально діючим СПД, у тому числі, для ТОВ «Гуд Нат», шляхом незаконного формування податкового кредиту.

Як вбачається з Акту перевірки, зазначені висновки контролюючого органу ґрунтуються на обставинах отримання оперативної інформації, а саме: письмових свідчень певних людей щодо обставин оренди та використання СФГ «Любава-І» земельних ділянок та їх використання, врожайності на них; проведених досліджень щодо врожайності; відомостей, отриманих в ході виїзду на місця розташування земельних ділянок; інформації з податкової звітності контрагента.

Разом з тим, у контексті наведеного, суд вважає за доцільне посилання позивача на ухвалу про відкриття провадження у справі, відповідно до якої у відповідачів витребовувались всі матеріали та пояснення, що були або мали бути взяті ними до уваги при прийнятті оскаржуваних рішень. Однак, в порядку виконання обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідачами не надано суду документів та доказів, на які податковий орган посилається у Акті перевірки, як-то: письмових свідчень директора ДП «Сільськогосподарське підприємство ІТІВЦ УДПтСУ в Одеській області (№111)» ОСОБА_3 , голів сільських рад; актів, складених за результатами виїздів та оглядів місцевості; договорів оренди земельних ділянок, укладених з СФГ «Любава-І»; власне податкової і статистичної звітності СФГ «Любава-І», у т. ч. «Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду на 01.12.15» за ф. №29-СГ, з якої б вбачалося невідповідність задекларованих даних, тощо, не зазначено причин неможливості подання таких доказів, а відтак податковим органом не доведено обґрунтованості своїх посилань на них.

Крім того, суд звертає увагу, що, за твердженнями відповідача-1, останній направив запити про надання інформації до СУФР ГУ ДФС у Кіровоградській (запит № 95/7/26-15-10-04-32 від 04.01.2017), Донецькій (запит № 102/7/26-15-10-04-32 від 04.01.2017) та Житомирській (запит № 91/7/26-15-10-04-32 від 04.01.2017) областях з метою надання доказів, які визначені судом першої інстанції як відсутні, як вказує сам відповідач, вже після прийняття постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року. Водночас, як також вказує сам відповідач, відповідь отримано лише від СУФР ГУ ДФС у Донецькій області, відповідно до якої запитувані документи, протоколи допитів, судово-економічна експертиза відносно СФГ «Любава-І» перебувають в матеріалах кримінального провадження №0000020 від 01.04.2016, яке спрямовано за підсудністю до СУФР ГУ ДФС у Кіровоградській області. Крім того, вже після прийняття рішення Київським апеляційним адміністративним судом, 20.03.2017 ГУ ДФС у м. Києві отримано лист ГУ ДФС у Кіровоградській області, яким, зокрема, направлено протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 18.03.2016 р., який з вересня 2015 року перебував на посаді директора СФГ «Любава-І». Вказаним протоколом встановлено, що СФГ «Любава-І» займається вирощуванням та продажем насіння соняшникового, що на думку відповідача, доводить, що СФГ «Любава -1» не мало можливості поставити на адресу позивача горіх волоський.

У поясненнях, які надійшли до суду 03.08.2021, відповідач-1 також вказує, що ним отримано інформацію Прокуратури Одеської області, відповідно до якої, за доводами відповідача-1, встановлено, що контрагент позивача - СФГ «Любава-1» є фіктивним підприємством, створеним для прикриття незаконної діяльності, направленої на створення для реально-існуючих суб`єктів підприємницької діяльності умов для ухилення від сплати податків, надання послуг з переказу безготівкових грошових коштів в готівку. Відтак, на думку відповідача - 1, останнім доведено правомірність винесених контролюючим органом податкових повідомлень-рішень від 12.07.2016 р. №, №, № та від 13.10.2016 р. № та свідчить про нереальність господарських операцій позивача.

У контексті вказаних доводів відповідача-1 суд зазначає наступне.

Вирішуючи з урахуванням наведених вище обставин та норм законодавства спір по суті, суд звертає увагу, що при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

У справі «Інтерсплав проти України» (Заява N 803/02 від 09.01.2007 року) Європейський суд з прав людини визнав, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Булвес» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) від 22.01.2009 р. надає змогу не допустити обмеження законного права платника податків на податковий кредит, віднесення певних сум до витрат, за умови реальності господарської операції, у випадку порушення його контрагентом та контрагентами такого контрагента податкової дисципліни. Вказаним Рішенням роз`яснено, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги є надмірним тягарем для платника податку, що порушить справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Підтвердженням того, що платника ПДВ не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, а також того, що платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати, слугує Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» від 18.03.2010 року (заява №6689/03). Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив. У рішенні у справі «Бізнес Суппорт Центр» проти Болгарії» зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

Таким чином, позивач як платник податків самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Така ж правова позиція підтримана Верховним судом у постановах, зокрема, від 24.01.2018 року у справі №824/942/13, від 14.03.2018 року у справі №803/1198/16.

З урахуванням наведеного, за результатом системного аналізу вимог податкового законодавства, на підставі оцінки наявних у справі доказів окремо та у їх сукупності, суд звертає увагу на те, що висновок про фіктивність господарських операцій може ґрунтуватись на належних, допустимих і достатніх доказах і не може ґрунтуватись на припущеннях.

За наслідком дослідження матеріалів адміністративної справи, суд зазначає, що відповідачами не надано належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача та не наведено будь-яких об`єктивних доводів щодо здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Відповідачами не доведено також того, що на момент вчинення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, останні не були зареєстровані у встановленому законом порядку.

Відповідачами також при вирішенні справи не обґрунтовано позицію безпідставного формування податкового кредиту позивачем за результатами здійснення вказаних господарських операцій та не доведено суду шляхом надання належних та достовірних доказів.

Суд не бере до уваги посилання відповідача-1 на податкову інформацію щодо того, що контрагент позивача фігурує в кримінальних провадженнях. Сам по собі факт того, що контрагент позивача фігурує в досудових розслідуваннях, порушених за ознаками кримінального правопорушення не є доказом протиправного формування витрат чи/або податкового кредиту і не тягне за собою правових наслідків для позивача за наявності усіх необхідних бухгалтерських документів. Суд також не вбачає правових підстав досліджувати обставини допиту та протоколи допитів свідків.

Щодо тверджень відповідача про необхідність врахувати як джерело доказу у розумінні ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства протокол допиту свідка - ОСОБА_1 , який з вересня 2015 року перебував на посаді директора СФГ «Любава--І», суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту визначено Кримінально-процесуальним кодексом України.

У частині першій статті 23 Кримінально-процесуального кодексу України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у передбачених кодексом випадках.

Частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отримав у порядку, передбаченому статтею 225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді. До винесення вироку в рамках кримінального провадження протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.

Суд повторно зазначає, що факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів в рамках такої кримінальної справи не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, проведених позивачем та його контрагентами. Матеріали досудового розслідування не можуть бути враховані як доказ фіктивності товариства.

Зазначена правова позиція суду відповідає правовим позиціям Верховного Суду, які викладені в постановах від 06.11.2018 року у справі № 822/551/18, від 08.08.2018 року у справі № 820/4428/17, від 26.06.2018 року у справі № 808/2360/17.

Відтак, суд дійшов висновку, що протоколи допитів свідків не можуть вважатись належними доказами в адміністративному судочинстві.

Окрім того, суд також зауважує, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Варто також зазначити, що поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов`язань. А відтак платник не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Однак, у разі якщо податковий орган доведе узгодженість дій між платником та його контрагентом, які свідчать про здійснення операцій без наміру створити відповідні цим операціям правові наслідки з метою отримати податкову вигоду, або що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускав його контрагент, або що діяльність платника податку спрямована на здійснення операцій, пов`язаних з наданням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов`язань, то право платника на податковий кредит не можна вважати законним.

Ознаки фіктивності мають бути доведені належними, допустимими і достовірними доказами, поняття, джерела і характеристики яких наведені у Главі 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України докази оцінюються та мають ґрунтуватися на безпосередньому, повному, всебічному та об`єктивному їх дослідженні.

Суд вказує, що норми матеріального закону не пов`язують визнання ознак фіктивності юридичної особи з обов`язковим встановленням вини в діях особи (осіб), яка зареєструвала таку особу, чи попереднього кримінального провадження і постановлення обвинувального вироку щодо осіб, які вчинили фіктивне підприємництво, тобто злочин, передбачений частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 520/9416/18.

Отже, суд вважає, що в акті перевірки відсутні будь-які докази на підтвердження того, що укладаючи спірні договори, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, оскільки договори укладені між позивачем та названими контрагентами націлені на здійснення підприємницької діяльності та пов`язані з рухом активів підприємств.

Надані первинні документи повністю відображають суть господарських операцій, рух товарів від контрагентів позивача, отже, і реальність господарських операцій.

Натомість, відповідач під час судового розгляду справи не навів будь-яких переконливих доводів та не надав належних доказів, які б ставили під сумнів реальність здійснених позивачем господарських операцій, та/або свідчили б про невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, та/або про наявність інших обставин що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків.

Посилання відповідача на фіктивність господарських відносин між позивачем та його контрагентом носять загальний характер, без наведення інформації та надання доказів, які б засвідчили конкретні обставини ведення фіктивної діяльності, а тому не можуть спростовувати фактичне здійснення операцій таким суб`єктом господарювання.

При цьому, згідно пунктів 36.1, 36.5 статті 36, пункту 38.1 статті 38, пункту 44.1 статті 44, пункту 47.1 статті 47, пункту 49.2 статті 49 Податкового кодексу України, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов`язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Окремо суд зазначає, що висновки контролюючого органу щодо неможливості здійснення господарських операцій контрагентом позивача не можуть гуртуватися лише на інформації, що міститься у податковій базі та оперативного управління відносно контрагента платника податків, що отримана поза межами перевірки позивача. Такі висновки можуть бути здійснені лише на підставі інформації первинних документів та об`єктивної перевірки фактичних обставин господарських правовідносин.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № П/811/3228/14.

Так, Верховний Суд зазначив, що будь-яка податкова інформація наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Зокрема, посилання контролюючого органу на наявність актів як критерію оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, під час складення таких актів жодні первинні документи платника податків не використовувались та не аналізувались, а отже оформлення вказаних актів з відображенням в них окремих відомостей не відповідають критерію юридичної значимості, а отже не є належними доказами в розумінні процесуального Закону.

За таких обставин, відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово - господарські операції між позивачем та його контрагентом не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності; доказів того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 12.07.2016 р. №, № та від 13.10.2016 р. № прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги щодо визнання вказаних податкових повідомлень - рішень протиправними та такими, що підлягають скасуванню є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У свою чергу, контролюючим органом не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі. Також, відповідачем не доведено наявності в діях сторін мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування неправомірного умислу у позивача чи його контрагентів.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позивачем підтверджено факт реальності вищевказаних господарських операцій з контрагентом, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні спірних господарських операцій. Переконливих доказів на підтвердження зворотного відповідачем не надано.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій ГУ ДФС у м. Києві щодо неповідомлення позивача про час та місце розгляду заперечень на акт перевірки, суд зазначає наступне.

Положеннями п. 86.7. ст. 86 ПК України передбачено, що у разі незгоди платника податків або його законних представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення до контролюючого органу за основним місцем обліку такого платника податків протягом п`яти робочих днів з дня отримання акта (довідки). Такі заперечення розглядаються контролюючим органом протягом п`яти робочих днів, що настають за днем їх отримання (днем завершення перевірки, проведеної у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин, що не були досліджені під час перевірки та зазначені у зауваженнях), та платнику податків надсилається відповідь у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень. Платник податку (його уповноважена особа та/або представник) має право брати участь у розгляді заперечень, про що такий платник податку зазначає у запереченнях.

При цьому абзацом 3 пункту 6 Розділу V Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженому наказом Мінфіна №727 від 20.08.2015р., передбачено, що платник податку (його законний представник) має право брати участь у розгляді заперечень, про бажання платника податку взяти участь у розгляді заперечень робиться позначка у запереченнях. У разі якщо платник податку виявив бажання взяти участь у розгляді його заперечень до акта (довідки) документальної перевірки, контролюючий орган зобов`язаний повідомити такого платника податку про місце і час проведення розгляду. Таке повідомлення надсилається платнику податків у порядку, встановленому статтею 42 глави 1 розділу II Податкового кодексу, не пізніше наступного робочого дня з дня отримання від нього заперечень, але не пізніше ніж за 2 робочих дні до дня їх розгляду.

З матеріалів справи вбачається та визнається ГУ ДФС у м. Києві, що 01.07.2016 р. директором ТОВ «Гуд Нат» подано до ГУ ДФС у м. Києві заперечення від 30.06.2016р. №3006/15/ДФС (вх. №26831/10 від 01.07.2016 року) на акт перевірки від 23.06.2016р. №147/26-15-14-04-04, у якому посадові особи ТОВ «Гуд Нат» зазначили про бажання взяти участь у розгляді заперечення та просили повідомили контролюючий орган про місце і час проведення розгляду.

У той же час, ГУ ДФС у м. Києві листом від 05.07.2016 р. №15064/10/26-15-14-04-04 було запрошено на 12 годину 06.07.2016 р. посадових осіб ТОВ «Гуд Нат» для розгляду заперечень на Акт перевірки, який отримано позивачем лише 07.07.2016 р., тобто запрошення відповідачем-1 було направлено не своєчасно, що спричинило його отримання після сплину часу, на який запрошувався позивач.

Однак, в даному випадку, заперечення на акт перевірки все ж були розглянуті податковим органом та надіслано позивачу відповідь про розгляд заперечень. Акт перевірки реалізований контролюючим органом та його висновки стали підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень, які оскаржуються позивачем у судовому порядку та є предметом розгляду даної справи, а тому, відповідно, оскарження дій податкового органу щодо неналежного повідомлення позивача про час та місце розгляду заперечень на акт перевірки не є належним способом захисту прав платника податків в даному випадку, оскільки ці дії не є такими, що порушують права, свободи та інтереси позивача, а отже підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити окремо щодо оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № від 12.07.2016 р.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався досудовим порядком вирішення спору та звернувся зі скаргою до ДФС України про оскарження вищенаведених податкових повідомлень-рішень.

Так, рішенням ДФС України про результати розгляду скарги від 14.09.2016 р. №19994/6/99-99-11-01-01-25 скаргу ТОВ «Гуд Нат» задоволено частково, залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 12.07.2016 р. № та №, однак скасовано податкове повідомлення-рішення від 12.07.2016 р. № в частині визначення грошового зобов`язання по операціям за період 2015-2016 років, щодо яких підтверджено здійснення оплати скаржником на користь СФГ «Любава-І», в іншій частині це рішення залишено без змін.

На підставі вказаного рішення ДФС України про результати розгляду скарги ГУ ДФС у м. Києві прийнято нове податкове повідомлення-рішення від 13.10.2016 р. №, відповідно до якого позивачу визначено зменшену суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» у розмірі 15 795 000 грн. за основним платежем та 2 767 500 грн. за штрафними санкціями.

У взаємозв`язку з наведеним суд зазначає, що відповідно до пп. 60.1.3 п. 60.1 ст.60 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається відкликаними, якщо контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення. Згідно з п. 60.4 ст.60 ПК України у випадках, визначених, зокрема, п/п. 60.1.3 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення, які містять зменшену суму грошового зобов`язання.

Оскільки в даному випадку внаслідок часткового скасування первинного податкового повідомлення-рішення від 12.07.2016 р. № суму грошового зобов`язання позивача з податку на прибуток було зменшено та замість цього первинного рішення прийнято нове податкове повідомлення-рішення від 13.10.2016 р. №, яке оскаржується позивачем у судовому порядку та є предметом розгляду даної справи, то в силу положень пп.60.1.3. та п.60.4 ПК України вищезгадане первинне податкове повідомлення-рішення від 12.07.2016 р. № вважається відкликаним, що визнається ГУ ДФС у м. Києві, та, відповідно, це рішення не створює для позивача обов`язків із сплати податків та не породжує для позивача інших негативних наслідків, а відтак і не порушує прав позивача, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позов у цій частині, а саме щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.07.2016 р. №, не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасувати рішення ДФС України про результати розгляду скарги за №19994/6/99-99-11-01-01-25 від 14.09.2016 р., суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція суддів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У свою чергу неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

З правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у його Рішенні від 25 листопада 1997 року №6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України», випливає, що підставою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Вказаний принцип також закріплений в частині 1 статті 6 КАС України, який визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Виходячи із положень статті 17 КАС України, предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Згідно підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Відтак, виходячи з наведеного, платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси. Втім, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

Рішення про результати розгляду скарги, прийняте контролюючим органом в процедурі адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення, є таким, що не створює юридичних наслідків. Вказане рішення, прийняте за результатами вирішення спору в доюрисдикційній процедурі, не покладає на платника податків обов`язку щодо сплати податків чи інших зборів. Офіційним письмовим документом, який породжує для платника податків права та обов`язки, покладає обов`язки із сплати податків, є - податкове повідомлення-рішення/податкова вимога.

У взаємозв`язку з вищенаведеним, суд звертає увагу на те, що п. 56.19. ст. 56 ПК України, зокрема, передбачено, що у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення ДФС України про результати розгляду скарги за №19994/6/99-99-11-01-01-25 від 14.09.2016 р., оскільки така вимога виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд звертає увагу, що право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом» (стаття 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд дійшов висновку, що в даному випадку в порядку виконання обов`язку, передбаченого ст. 77 КАС України, відповідачем-1 не доведено законності та обґрунтованості податкових повідомлень-рішень від 12.07.2016 р. №, № та від 13.10.2016 р. №, у зв`язку з чим суд вбачає наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Натомість, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимог про оскарження податкового повідомлення-рішення від 12.07.2016 р. №, дій щодо несвоєчасного повідомлення позивача про час та місце розгляду заперечень на акт перевірки, а також про визнання протиправним та скасування рішення ДФС України про результати розгляду скарги за №19994/6/99-99-11-01-01-25 від 14.09.2016р., а тому відмовляє у їх задоволенні.

Враховуючи наведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Нат» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 111, оф. 1, ) до Головного управління ДПС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ), Державної податкової служби України (04053, м. Київ, Львівська пл., 8, ) про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про результати розгляду скарги - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 12.07.2016 р. №, № та від 13.10.2016 р. №.

3. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гуд Нат» (01135, м. Київ, просп. Перемоги, 5-А, ) судовий збір у розмірі 2 756,00 грн. (дві тисячі сімсот п`ятдесят шість гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 04 листопада 2021 року.

Суддя Є.В. Аблов