Справа № 140/9610/21
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-11-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року ЛуцькСправа № 140/9610/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач) про визнання протипривним та скасування рішення від 30.07.2021 №256-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було отримано повідомлення № 14 від 02.09.2021, з якого вбачається, що ДМС України прийнято рішення №256-21 від 30.07.2021 про відмову про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає рішення ДМС України №256-21 від 30.07.2021 протиправним, оскільки воно прийняте без урахування того, що він, будучи громадянином Російської Федерації та перебуваючи за її межами в Україні, не може повернутися у країну свого походження та змушений шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань зі сторони влади. Вказує на те, що на території Російської Федерації у нього постійно виникали конфлікти, із застосуванням психологічного тиску та фізичного насильства. Причиною конфліктів є те, що що ряд посадових осіб, включаючи працівників слідчого комітету та прокуратури, спільно з представниками криміналітету, створюючи штучні перепони у розвитку підприємницької діяльності вимагали з нього гроші за існування не існуючих проблем.

З наведених підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику (сторін) за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), залучено до справи як третю особу на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби у Волинській області (далі Управління ДМС у Волинській області).

21.09.2021 ДМС України подано відзив на позовну заяву у якому відповідач заперечив позовні вимоги. Зокрема, вказав на те, що за результатами розгляду справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який звернувся із заявою від 15.03.2021 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі заяви, співбесід, інформації по країні походження встановлено, що заявник є громадянином Російської Федерації. Під час проживання в Російській Федерації займався підприємницькою діяльністю - надаючи послуги по перевезенню товарів, в подальшому став засновником ТзОВ «К-ТрансЛогистикс». У 2019 році почав отримувати погрози та вимоги від представників злочинних угрупувань та правоохоронних органів щодо сплати «братового боргу». В країні постійного проживання залишилися мати, батько та сестра.

З Російської Федерації позивач виїхав до Республіки Білорусь влітку 2020 року, де проживав у м. Мінську, працював таксистом, також займався транспортними перевезеннями. З того часу країну громадянської належності не відвідував. Однак, в один із днів, спілкуючись з батьком в телефонному режимі дізнався, що особи від яких він переховується, володіють інформацією про його місцезнаходження в Республіці Білорусь, тому вирішив потрапити до України в пошуках безпечних умов життя. З матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_1 13.03.2021 на ділянці відділення інспекторів прикордонної служби «Піща» відділу прикордонної служби «Світязь» Луцького прикордонного загону, за незаконне перетинання державного кордону, поза пунктом пропуску з Республіки Білорусь в Україну був затриманий в адміністративному порядку. Під час перебування в спеціальному приміщенні відділу прикордонної служби «Світязь» Луцького прикордонного загону 14.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до посадових осіб вказаного відділу з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 15.03.2021 був переданий до Управління ДМС у Волинській області.

Аналізуючи інформацію, викладену ОСОБА_1 у заяві в сукупності з відомостями, отриманими від нього у ході співбесіди та надісланими на електронну адресу матеріалами, які на думку заявника мають відношення до розгляду його заяви, не встановлено переконливих фактів, які б вказували на те, що заявник покинув країну громадянської належності, рятуючись від переслідувань, пов`язаних з конвенційними ознаками, тобто, вказаний елемент не приймається як правдоподібний.

Інформація про країну походження - Російська Федерація (Республіка Північна Осетія - Аланія), відноситься до загальновідомої інформації. Однак, ситуація у даній Республіці не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем. Рівень небезпеки для заявника не перевищує загального рівня небезпеки, в якій перебуває решта громадян.

Аналізуючи викладене, можна прийти до висновку, що заявник не зазнає переслідувань за ознаками національності та раси у разі повернення в країну походження.

Відповідно до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижує гідність, видів поводження та-покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини другої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», з матеріалів справи заявника не встановлена загроза застосування до нього смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в разі повернення до країни громадянської належності.

Жодних переконливих конкретних фактів особистого переслідування або загрози застосування смертної кари чи тортур, загрози нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання заявником не доведено.

Отже, серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які б могли служити підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону.

Відповідно до інформації, отриманої від Управління Служби безпеки України у Волинській області обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи встановлено, що особа не потрапляє під категорію виключення згідно зі статтею 6 вище зазначеного Закону через відсутність інформації щодо її причетності до вчинення злочину проти миру, воєнного злочину або злочину проти людства та людяності, тяжкого або особливо тяжкого злочину, у вчиненні дій, які суперечать меті та принципам ООН тощо.

Таким чином, заявник не пов`язний із подіями, які можуть бути підставою для застосування положень виключення статті 1F Конвенції 1951 року.

З огляду на вищевикладене, Управлінням ДМС України у Волинській області було рекомендовано ДМС України відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Державною міграційною службою України, де розглядалась особова справа позивача (2021 LT 0004), на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Управління ДМС України у Волинській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, ДМС України прийнято рішення № 256-21 від 30.07.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З неведених підстав ДМС України вважає позовні вимоги позивача необгрунтованими та просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

На підставі матеріалів особової справи № 2021 LT 0004 (а. с. 34-125) судом встановлено, що позивач є громадянином Російської Федерації, що підтверджується паспортним документом громадянина Російської Федерації (№ НОМЕР_1 , виданий МВС по Республіці Північна Осетія - Аланія 23.07.2020) та посвідченням водія (№ НОМЕР_2 , видане Державною інспекцією безпеки дорожнього руху 28.07.2020). Під час проживання в Російській Федерації, займався підприємницькою діяльністю - надаючи послуги по перевезенню товарів, в подальшому (з лютого 2019) став засновником ТзОВ «К-ТрансЛогистикс», діяльність товариства - перевезення вантажів. У 2019 році почав отримувати погрози та вимоги від представників злочинних угрупувань та правоохоронних органів щодо сплати «братового боргу». В країні постійного проживання залишилися мати, батько та сестра.

З Російської Федерації виїхав до Республіки Білорусь влітку 2020 року, де проживав в м. Мінську, працював таксистом, також займався транспортними перевезеннями. З того часу країну громадянської належності не відвідував. Однак, в один із днів, спілкуючись з батьком в телефонному режимі дізнався, що особи від яких він переховується, володіють інформацією про його місцезнаходження в Республіці Білорусь, тому вирішив потрапити до України в пошуках безпечних умов життя.

З матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_1 13.03.2021 на ділянці відділення інспекторів прикордонної служби «Піща» відділу прикордонної служби «Світязь» Луцького прикордонного загону, за незаконне перетинання державного кордону, поза пунктом пропуску, з Республіки Білорусь в Україну був затриманий в адміністративному порядку. Під час перебування в спеціальному приміщенні відділу прикордонної служби «Світязь» Луцького прикордонного загону 14.03.2021 ОСОБА_1 звернувся до посадових осіб вказаного відділу з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 15.03.2021 був переданий до Управління ДМС у Волинській області.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2021 (справа №161/4659/21) вирішено затримати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до завершення процедури прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у Волинському ПТПІ, строком на шість місяців.

У своїй заяві ОСОБА_1 просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки зі слів останнього, він зазнає погроз розправою та вбивством з боку співробітників правоохоронних органів та членів організованого злочинного угрупування.

23.06.2021 Управління ДМС у Волинській області винесло висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з яким рекомендовано ДМС України відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні (а.с.114-126).

30.07.2021 ДМС України прийняла рішення №256-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У рішенні вказано, що на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Управління ДМС у Волинській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону відсутні (а.с. 127).

Управління ДМС у Волинській області направило позивачу повідомлення від 02.09.2021 №14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.7).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує такі нормативно-правові акти.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VІ).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону 3671-VІ додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VІ встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно із підпунктом 4.3 пункту 4 Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 6 Закону № 3671-VІ визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (надалі - Керівництво), для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців особа у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 7 Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Як встановлено судом, 13.03.2021 ОСОБА_1 за незаконне перетинання державного кордону, поза пунктом пропуску, з Республіки Білорусь в Україну був затриманий в адміністративному порядку, а 14.03.2021 під час перебування в спеціальному приміщенні відділу прикордонної служби «Світязь» Луцького прикордонного загону звернувся до посадових осіб вказаного відділу з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 15.03.2021 був переданий до Управління ДМС у Волинській області.

Управлінням ДМС у Волинській області 23.06.2021 затверджено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з яким рекомендовано ДМС України відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні

30.07.2021 ДМС України винесло рішення №256-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В силу ст. 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

У своїй заяві ОСОБА_1 просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки зі слів останнього, він зазнає погроз розправою та вбивством з боку співробітників правоохоронних органів та членів організованого злочинного угрупування.

Суд звертає увагу, що відповідно до Керівних положень УВКБ ООН „Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16.12.1998 пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обгрунтовані».

Термін «переслідування» в Конвенції 1951 року чітко не визначений, однак можна вважати, що він охоплює серйозні порушення прав людини, в тому числі загрозу життю або свободі та інші види серйозної шкоди. Крім того, менш серйозні форми шкоди можуть в сукупності становити переслідування. Класифікуються ті чи інші дії як переслідування, буде залежати від обставин справи, включаючи вік, тендерну приналежність, переконання, почуття і психологічний стан заявника.

Факт переслідування в минулому не являється обов`язковою умовою для отримання статусу біженця і, по суті, обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань повинна будуватись на оцінці тієї складної ситуації, з якою заявнику доведеться зіткнутись при поверненні в країну походження.»

ОСОБА_1 не повідомляє про переслідування його з боку влади країни громадянської належності, однак стверджує, що переслідування відносно нього відбувалось у вигляді погроз, утримання певний термін (7 днів) в підвальному приміщенні, катувань, фізичними особами, деякі з них займали посади в правоохоронних органах, виокремивши, як лідера - ОСОБА_2 , заступника начальника Слідчого комітету по Республіці Північна Осетія-Аланія, однак як вбачається з висновку Управління ДМС у Волинській області відповідно до інформації з офіційного сайту, розміщеного за посиланням https://osetia.sledcom.ru/, таку особу не знайдено.

Дані події він пов`язує з тим, що в 2019 році його зобов`язали віддавати «борг брата» у сумі 75 млн рублів.

З приводу вимагання коштів заявник звертався до правоохоронних органів письмово (м. Краснодар та в Московській області), однак відповіді не отримав. Заявник обіцяв надати документи, що підтверджують факт звернення до правоохоронних органів, але на час написання висновку Управління ДМС у Волинській області відповідні документи не надходили. Слід зауважити, що сам факт відсутності документів стосовно даного факту викликає сумнів щодо його дійсності.

Вцілому, аналізуючи інформацію, викладену ОСОБА_1 у заяві в сукупності з відомостями, отриманими від нього у ході співбесіди та надісланими на електронну адресу Управління ДМС у Волинській області матеріалами, не встановлено переконливих фактів, які б вказували на те, що заявник покинув країну громадянської належності, рятуючись від переслідувань, пов`язаних з конвенційними ознаками, тобто, вказаний елемент не приймається як правдоподібний.

Крім того, суд звертає увагу, що заявник ОСОБА_1 не повідомляє, а в ході розгляду його заяви не встановлено наявності переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності саме за ознаками віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або за ознакою політичних переконань.

Інформація про країну походження - Російська Федерація (Республіка Північна Осетія - Аланія), відноситься до загальновідомої інформації. Однак, ситуація у даній Республіці не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем. Рівень небезпеки для заявника не перевищує загального рівня небезпеки, в якій перебуває решта громадян.

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач не зазнає переслідувань за ознаками національності та раси у разі повернення в країну походження.

Також, як вбачається із наданих сторонами доказів, позивач нелегально перетнув кордон України 13.03.2021 і лише після його затримання інспекторами прикордонної служби, звернувся до посадових осіб з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд також звертає увагу, що позивач прибув з Республіки Білорусь, де проживав досить значний термін, працював таксистом та займався транспортними перевезеннями. Разом з тим, в силу ст. 6 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні

Відповідно до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижує гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини другої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», з матеріалів справи заявника не встановлена загроза застосування до нього смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в разі повернення до країни громадянської належності.

Жодних переконливих конкретних фактів особистого переслідування або загрози застосування смертної кари чи тортур, загрози нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання заявником не доведено.

Отже, серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які б могли служити підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону.

Згідно з отриманою інформацією, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обліками Генерального секретаріату Інтерполу в міжнародному розшуку не перебуває.

Відповідно до інформації, отриманої від Управління Служби безпеки України у Волинській області обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи встановлено, що особа не потрапляє під категорію виключення згідно зі статтею 6 вище зазначеного Закону через відсутність інформації щодо її причетності до вчинення злочину проти миру, воєнного злочину або злочину проти людства та людяності, тяжкого або особливо тяжкого злочину, у вчиненні дій, які суперечать меті та принципам ООН тощо.

Таким чином, заявник не пов`язаний із подіями, які можуть бути підставою для застосування положень виключення статті 1F Конвенції 1951 року.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених обставини справи, суд дійшов висновку про те, що відповідач належними та допустимими доказами довів, що рішення ДМС України від 30.07.2021 №256-21 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись статтями 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, про визнання протиправним і скасування рішення від 30.07.2021 №256-21 та зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: Державна міграційна служба України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, )

Третя особа на стороні відповідача: Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43000, Волинська область, м. Луцьк, вул. Градний Узвіз, 4, )

Суддя Т.М. Димарчук