Справа № 640/24561/19
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є.,Собківа Я.М., за участю секретаря: Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Голови Верховного суду України Данішевської В.І., Голови Державної судової адміністрації України Холоднюка З.В. про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 в грудні 2019 року звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати протиправним і скасувати наказ відповідачів від 07.06.2019 №560/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» в частині Верховного Суду України (далі - ВС України).

На думку ОСОБА_1 , оскаржуваний наказ видали особи, які не мали для цього законних підстав.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ видано в межах компетенції та відповідно до вимог чинного законодавства України. Порушення зазначеним наказом права ОСОБА_1 як судді ВС України на здійснення правосуддя з 15 грудня 2017 року та на отримання суддівської винагороди з липня 2018 року нею не доведено. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту не є ефективним і не спрямований на відновлення її порушених прав.

ОСОБА_1 , не погоджуючись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не встановив, що розпорядчий акт про ліквідацію державного органу з конституційним статусом - ВС України не існував, тому в жодної посадової особи Держави не було повноважень на проведення ліквідаційних процедур щодо ВС України. Також вказує, що суд, посилаючись п. 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, дійшов висновку, що з дня початку роботи Верховного Суду ВС України припиняє свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. Однак, суд не врахував, що ця норма права втратила чинність з 18.02.2020 у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020. Зазначає, що суд дійшов хибного висновку про те, що позовні вимоги не є ефективним способом захисту для відновлення прав, оскільки такий висновок не відповідає принципу верховенства права. Крім вказаного, ОСОБА_1 також зазначає про порушення судом норм процесуального права, яке полягає в тому, що суд не переконався в отриманні ОСОБА_1 відзиву Верховного Суду на позовну заяву, який в дійсності вона не отримувала, що позбавило її можливості надати відповідь на відзив.

Представник Верховного Суду у відзиві на апеляційну скаргу просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до пунктів 6-8 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України діють у межах їх повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством.

З дня початку роботи Верховного Суду, Верховний Суд України та вищі спеціалізовані суди припиняють свою діяльність і ліквідуються в установленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

День початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, визначається рішенням його Пленуму, що публікується на веб-порталі судової влади та в газеті "Голос України".

Датою початку роботи Верховного Суду відповідно до рішення Пленуму цього суду від 30.11.2017 № 2 визначено 15.12.2017.

Відповідно з цієї дати припинили свою діяльність Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України.

Процедуру припинення ВС України розпочато згідно з наказом в.о. керівника апарату ВС України від 10 квітня 2018 року № 17/0/18-18 на виконання пункту 7 розділу XIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII та відповідно до положень Цивільного кодексу України щодо припинення юридичних осіб, в т.ч. публічного права.

Статтею 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" передбачено, що Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України та Вищий адміністративний суд України провадитимуть процедури ліквідації у 2019 році відповідно до вимог абзацу другого частини десятої статті 51 Бюджетного кодексу України в межах видатків, передбачених у Державному бюджеті України Верховному Суду.

Відповідно до частини третьої статті 147 Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, статті 21 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", абзацу другого частини десятої статті 51 Бюджетного кодексу України з метою забезпечення виконання рішення щодо припинення (ліквідації) Верховного Суду України, Вищого адміністративного суду України, Вищого господарського суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вчасного проведення ліквідаційних процедур та запобігання неефективному використанню бюджетних коштів Головою ДСА України та Головою Верховного Суду видано спільний наказ від 07.06.2019 № 560/90-ОД "Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів".

Не погодившись з вказаним наказом, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII визначено організацію судової влади" та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд. Відповідно до положень Конституції України та Закону найвищим судом у системі судоустрою України є Верховний Суд.

З дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному Законом, ВС України припиняє свою діяльність та ліквідується у встановленому законом порядку (пункт 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII).

Як зазначалось, процедуру припинення ВС України розпочато згідно з наказом в.о. керівника апарату ВСУ від 10 квітня 2018 року № 17/0/18-18 на виконання пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII та відповідно до положень Цивільного кодексу України щодо припинення юридичних осіб, в т.ч. публічного права.

Окреме рішення, крім визначеного вказаним Законом, на підставі якого розпочато процедуру припинення ВС України, не приймалося, оскільки це не передбачено законодавством.

Відповідно до частини 3 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII Державна судова адміністрація України забезпечує виконання рішень про утворення чи припинення (ліквідацію) судів.

Згідно з частиною 5 статті 153 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII Голова Державної судової адміністрації України з питань, що належать до його повноважень, видає накази.

Відповідно до зазначених норм закону прямо передбачено, що до повноважень Голови ДСА входить видання наказів, що стосуються ліквідації судів.

Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Абзац 2 частини 10 статті 51 БК України передбачає, що у разі ліквідації або реорганізації державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у наступних бюджетних періодах до завершення процедур ліквідації або реорганізації здійснюється в межах видатків, передбачених новим державним органам, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Варто зазначити, що частиною 3 статті, 105 ЦК України визначено, що виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи, а частина 4 даної статті встановлює, що до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи.

У пункті 5 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII зазначено, що Верховний Суд створюється, зокрема, на матеріально-технічній базі ВС України.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII ВС України провадитиме процедури ліквідації у 2019 році відповідно до вимог абзацу другого частини десятої статті 51 Бюджетного кодексу України в межах видатків, передбачених у Державному бюджеті України Верховному Суду.

Частина 3 статті 39 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII визначає, що Голова Верховного Суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Наказ Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 7 червня 2019 року № 590/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», яким затверджено новий склад комісії з припинення ВС України та вищих судів, видано на виконання положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII, Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», БК України та з метою запобігання неефективному використанню бюджетних коштів.

Конституційний Суд України 18 лютого 2020 року ухвалив рішення № 2-р/2020, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII «та ліквідуються» в частині ВС України.

Отже, Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації найвищого суду у системі судоустрою України, проте інша частина положень пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII, в тому числі щодо припинення ВС України як юридичної особи, неконституційними не визнавались.

Також у резолютивній частині свого Рішення від 18 лютого 2020 року №-2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.

Сама юридична сила рішень Конституційного Суду України про визнання неконституційними окремих положень закону зобов`язує органи державної влади вчинити дії, спрямовані на приведення законодавства у відповідність з новою редакцією «базового» закону. З метою юридичного регулювання функціонування найвищого суду у системі судоустрою України законодавець має визначитися щодо способу припинення юридичної особи ВС України.

Визнання положень пункту 7 розділу XII щодо слів «та ліквідуються» в частині ВС України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не обумовлює автоматично нелегітимність наказу про призначення складу ліквідаційної комісії як індивідуально акту (рішення суб`єкта владних повноважень), дія якого вичерпується його виконанням (пункт 19 частина перша статті 4 КАС України).

Ураховуючи мету створення ліквідаційної комісії, а також чинну редакцію положення пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII й правові наслідки, які виникли внаслідок визнання окремих норм неконституційними, це не вплинуло на повноваження комісії з припинення та процедуру припинення юридичної особи.

Аналогічні за змістом висновки викладено в постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 826/15959/18.

З огляду на викладене, як на час видачі наказу від 10 квітня 2018 року №17/0/18-18 та оскаржуваного наказу від 7 червня 2019 року № 590/90-ОД, так і на час розгляду цієї справи норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII щодо припинення діяльності ВС України є чинними, неконституційними не визнані, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання протиправним і скасування наказу про призначення складу комісії з припинення юридичної особи публічного права ВС України.

Щодо доводів ОСОБА_1 про порушення її прав як судді ВС України на здійснення правосуддя з 15.12.2017 та позбавлення її права на отримання суддівської винагороди у встановлений законом спосіб з липня 2018 року, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний наказ ніяким чином не може відновити права позивача в наведеній частині, оскільки право судді на отримання суддівської винагороди не залежить від того, кого саме призначено до складу ліквідаційної комісії ВС України як юридичної особи. Така винагорода має сплачуватися незалежно від того, хто саме входить до складу ліквідаційної комісії ВС України, тому призначення того чи іншого персонального складу ліквідаційної комісії не може порушити прав чи інтересів позивача.

Колегія суддів зауважує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.

З огляду на викладене, право позивача на звернення до адміністративного суду з позовом виникає лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Водночас, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Крім того, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення має тягнути за собою відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Проте ОСОБА_1 не обґрунтувала, що обраний нею спосіб захисту є ефективним і спрямованим на відновлення її порушених прав.

Щодо доводів ОСОБА_1 про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, оскільки останній не перевірив, чи отримала вона відзив Верховного Суду на позовну заяву, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, адже у матеріалах справи містяться докази про надіслання Верховним Судом сторонам в справі, у тому числі ОСОБА_1 , рекомендованою поштовою кореспонденцією копії відзивів на позовну заяву (а.с.41).

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 04 листопада 2021 року.

Головуючий суддяЛ.Т. Черпіцька
Судді: О.Є. Пилипенко
Я.М. Собків