Справа № 400/331/21
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/331/21
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

при секретарі Пальоній І.М.,

за участю: апелянта - ОСОБА_1 та представника відповідача Горнецької Марії Вікторівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Миколаєві (далі ДБР), в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ ДБР №193-ос від 22 грудня 2020 про звільнення її з посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення 23 грудня 2020 у зв`язку із скороченням посади державної служби, внаслідок зміни структури та штатного розпису ДБР, з припиненням державної служби; поновити її в ДБР на рівнозначній посаді головного спеціаліста відділу документального забезпечення ДБР; стягнути з ДБР на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2020 по дату винесення судового рішення.

В обгрунтування позову було зазначено, що вона з 08 квітня 2019 року працювала в ДБР на посаді головного спеціаліста сектору документального забезпечення. Проте, 22 жовтня 2020 року її було попереджено про наступне вивільнення, а наказом від 22 грудня 2020 року її було звільнено з посади в зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ДБР, з припиненням державної служби. На думку позивачки, наказ про звільнення від 22 грудня 2020 року є незаконним та прийнятим з порушенням вимог Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Закону України «Про державну службу», інших нормативно-правових актів. Цим наказом (рішенням про звільнення) порушено її права, свободи та законні інтереси на проходження публічної служби, зокрема припинено можливість заробляти на життя працею, яку вона вільно обіймала. Крім того, позивачка вважає, що реального скорочення штату або скорочення посади не відбулось. При звільненні з посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення відбулось лише перейменування структурного підрозділу з «сектора» на «відділ», при цьому збереглась як така ж сама штатна чисельність працівників держслужбовців у даному структурному підрозділі, так і їх посади разом з функціональними обов`язками. При цьому, деяких працівників було переведено з «сектору» у новий «відділ», а її було звільнено без запропонування наявних вакантних посад за правилам ст.87 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду позивачка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянтка просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ДБР від 08 квітня 2019 №28-ос, за результатами конкурсу, позивачку було призначено з 09 квітня 2019 року на посаду головного спеціаліста сектору документального забезпечення ДБР.

Наказом Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», відповідно до Указу Президента України від 05 лютого 2020 року №41/2020 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань», з метою впорядкування структури та штатної чисельності територіальних управлінь, затверджено, зокрема, структуру ДБР штатною чисельністю 116 штатних одиниць.

Наказом ДБР від 20 жовтня 2020 №201-ДСК затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №5 ДБР, які вводились в дію з 23 грудня 2020 року.

22 жовтня 2020 року за вих.№ 01/12/22026 позивачці вручено «Попередження про наступне вивільнення», відповідно до якого, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ДБР відповідно до наказів Державного бюро розслідувань від 15 жовтня 2020 №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та від 20 жовтня 2020 №201 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві», позивачку було попереджено про наступне скорочення посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення ДБР, яку вона обіймала, з 23 грудня 2020 року.

Наказом ДБР №193-ос від 22 грудня 2020 позивачку було звільнено з посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення ДБР з 23 грудня 2020 у зв`язку скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ДБР, з припиненням державної служби, на підставі п.п.2,5 ч.3 ст.13, ч.5 ст.14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», п.1 ч.1 та ч.4 ст.87, ст.89 Закону України «Про державну службу».

Винесення вказаного наказу та звільнення позивачки з посади і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями частини 3 статті 5 Закону №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом, а тому оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII, на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то суд дійшов висновку, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а тому доводи позивачки про невиконання відповідачем обов`язку щодо її працевлаштування є помилковими.

Також суд вважав, що у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймала позивачка, внаслідок зміни штатного розпису. Суд не прийняв до уваги посилання позивачки на те, що відповідачем була порушена процедура звільнення, у зв`язку з тим, що наказ про звільнення був підписаний новопризначеним керівником, якого було прийнято тільки 06 жовтня 2020 року, оскільки позивачку звільнено не на підставі частини другої статті 83 Закону №889-VIII, а на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу, що прямо вбачається з оскаржуваного наказу і відповідає обставинам справи.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Так, приймаючи спірний наказ та звільняючи позивачку з посади, ДБР посилалось на п.п.2,5 ч.3 ст.13, ч.5 ст.14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та п.1 ч.1 та ч.4 ст.87, ст.89 Закону України «Про державну службу».

Преамбулою Закону України «Про Державне бюро розслідувань» визначено, що цей Закон визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Відповідно до ч.1 ст.2 вказаного Закону Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.

Згідно п.2 та 5 ч.3 ст.13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» директор територіального управління Державного бюро розслідувань, зокрема, призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону; видає у межах своїх повноважень накази і розпорядження.

Відповідно до частини 5 статті 14 вищевказаного Закону трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Так, Законом України «Про державну службу» (далі Закон) передбачено, що цим законом визначаються принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону підставою припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Як було зазначено, наказом Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року №201-ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» з відповідними додатками до такого наказу, відповідно до пунктів 4,8 частини першої та частини другої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої Закону України «Про державну службу», затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №5 ТУ ДБР у м. Миколаєві та введено в дію з 23 грудня 2020 року.

Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису, зі складу структурних підрозділів ДБР було виведено Сектор документального забезпечення кількістю штатних одиниць 5, до якого входили наступні посади: завідувач сектору - 1 посада, головний спеціаліст - 2 посади, провідний інспектор - 1 посада, інспектор - 1 посада, та введено відділ документального забезпечення кількістю штатних одиниць - 4, до якого входять наступні посади: начальник відділу - 1 посада, головний спеціаліст - 1 посада, головний спеціаліст (по роботі із засобами масової інформації) - 1 посада, провідний спеціаліст - 1 посада.

З наведеного вбачається наявність факту скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису ДБР, що свідчить про наявність підстав для звільнення відповідної посадової особи, чия посада була скорочена.

Доводи позивачки з приводу не пропонування їй іншої посади в ДБР під час звільнення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки діюче станом на час виникнення спірних правовідносин законодавство (в контексті даного спору) не передбачало для роботодавця, який є суб`єктом владних повноважень та повинен відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обов`язку пропонування іншої посади в структурі ДБР.

Наведені висновки також узгоджуються з положеннями частини 3 статті 87 Закону, за якими суб`єкт призначення або керівник державної служби може, тобто має право, а не обов`язок, пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби.

Так, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення (частина 3 статті 87 Закону).

Наведені висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові 28 липня 2021 року справа №640/11024/20, згідно якої вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок із працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що частина працівників, які на момент звільнення позивачки працювали у ДБР, були переведені на посади згідно з новоствореним штатним розписом, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

Так, статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч.2)

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей, зокрема, у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу (вказана норма передбачає розірвання трудового договору власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті, якою (ч.2) передбачено врахування переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці.

Таким чином, вказаними нормами було обмежено застосування передбачених КЗпП додаткових гарантій, в тому числі щодо врахування переважного права на залишення на роботі, при звільненні державних службовців у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ДБР про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 05 листопада 2021 року.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.