Справа № 560/6465/21
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/6465/21
РІШЕННЯ

іменем України

04 листопада 2021 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К.

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про визнання незаконною та скасування відповіді та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Департаменту з питань викання кримінальних покарань, в якому просить:

- скасувати відповідь від 19.04.2021 №3/1-1400-21 та протокол від 03.02.2021, на який є посилання у відповіді як такі, що порушують його права та законодавство;

- зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань перевести позивача для подальшого відбування покарання із державної станови «Замкова випрана колонія №58» до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23»;

- за нанесення матеріальних збитків (приїзд рідних, пересилання посилок та моральну шкоду, страждання) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсацію в сумі 100000 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що є засудженим до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в державній установі "Замкова виправна колонія №58".

Листом від 19.04.2021 йому протиправно відмовлено у переведенні до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23», з метою відбування покарання в установі відповідно до його місця проживання до засудження, а також місця постійного проживання близьких родичів та/або членів родини засудженого.

Вважає, що протокол від 03.02.2021, на який є посилання у вищевказаному листі, про відмову в переведенні до іншої установи виконання покарань прийнятий всупереч нормам законодавства, яким визначено, що засуджений до довічного позбавлення волі відбуває строк покарання в одній виправній або виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або відповідно до місця постійного проживання родичів засудженого.

Провадження у справі відкрите за правилами спрощеного позовного провадження, витребувані необхідні докази.

Департаментом з питань виконання кримінальних покарань поданий відзив, у якому позов не визнається.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що відповідач покликається на те, що на момент розгляду Центральною комісією питання переведення позивача до іншої установи виконання покарання в запитуваній установі були відсутніми вільні місця для тримання під вартою такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі.

Відповідач зазначає, що з метою вирішення заяви позивача інформація стосовно наявності вільних місць у вказаній колонії ретельно вивчалась, проте були отримані відомості про відсутність вільних місць, відтак неможливість вирішити питання на користь позивача.

Що стосується іншої умови, яка повинна бути дотримана для переведення засудженого, на думку відповідача, позивач не надав будь-які докази на підтвердження наявності виняткових обставин, які перешкоджають подальшому його перебуванню в державній установі «Замкова виправна колонія №58», Комісією такі обставини також не були встановлені. У той же час, сам по собі факт віддаленості місця відбування покарання від місця проживання особи до її засудження ( або місця проживання її родичів) не є тією обставиною, яка зобов`язує відповідача до вчинення дій щодо переведення заявника.

Вказує, що листом від 19.04.2021 №3/1-1400-21/1-984 позивача лише повідомлено про прийняте начальником Департаменту з питань виконання кримінальних покарань рішення за результатами розгляду скарги від 24.03.2021 №І-984 засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 на рішення Центральної комісії Департаменту від 03.02.2021 №1.4/3-2021 та зазначений лист має лише інформативний характер та не може бути предметом оскарження в суді. Просить у задоволенні позову відмовити.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій не погоджується з доводами відповідача. Вважає, що підстави для відмови у переведенні його до іншої установи виконання покарань відсутні.

Дослідивши докази, суд встановив такі обставини.

Позивач звернувся до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України 27.07.2020 з приводу переведення для відбування покарання до іншої установи. Зазначене звернення відповідача було надіслане позивачем до Міністерства юстиції України через адміністрацію державної установи «Замкова виправна колонія №58».

Рішенням Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 03.08.2020 року №3/1-1-1441-20/і-1279 позивачу відмовлено у переведенні до установи виконання покарань, розташованої на ближчій відстані від місця проживання його рідних з мотивів відсутності підстав, передбачених частиною 2 статті 93 КВК України.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/5032/20 від 10.11.2020 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії адміністративний позов задовольнено частково, зокрема:

- скасовано рішення Міністерства юстиції України Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 13.07.2020 року № 3/1-1-1441-20/і-1279 про відмову засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у переведенні із державної установи «Замкова виправна колонія №58» до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23».

- зобов`язано Міністерство юстиції України Департамент з питань виконання кримінальних покарань повторно розглянути заяву засудженого ОСОБА_1 від 13.07.2020 про переведення із державної установи «Замкова виправна колонія №58» до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23».

На виконання рішення суду Центральна комісія Департаменту повторно розглянула заяву засудженого ОСОБА_1 від 13.07.2020 та прийняла рішення (витяг від 03.02.2021 № 1.4/3-2021 з протоколу засідання Центральної комісії) відмовити у переведенні засудженого до довічного позбавлення ОСОБА_1 із державної установи «Замкова виправна колонія №58» до державної установи «Полтавська установа виконання покарань № 23», враховуючи відсутність виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в державній установі «Замкова виправна колонія №58», передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, та вільних місць для тримання такої категорії осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, у державній установі «Полтавська установа виконання покарань №23».

На адресу Департаменту 24.03.2021 №І-984 надійшла скарга засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 на рішення Центральної комісії Департаменту від 03.02.2021 №1.4/3-2021.

За результатами розгляду скарги позивача, наказом начальника Департаменту від 19.04.2021 №94/ОД-21 рішення Центральної комісії Департаменту від 03.02.2021 №1.4/3-2021 залишено без змін.

Про прийняте начальником Департаменту рішення, за результатами розгляду скарги позивача, на рішення Центральної комісії Департаменту від 03.02.2021, позивача повідомлено листом від 19.04.2021 №3/1-1400-21/1-984 за підписом заступника начальника Департаменту Руденка В.І.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у переведенні до іншої установи виконання покарань, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Згідно з ч. 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України №1129-VI від 11 липня 2003 року кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Відповідно до ст. 93 КВК України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно з ч. 6 статті 57 КВК України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Наказом Міністерства юстиції України від 27 лютого 2017 року №680/5 затверджене Положення про центральну, міжрегіональну комісії та комісію слідчого ізолятора з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, ті їх переведення ( зареєстроване Міністерством юстиції України 28 лютого 2017 року за №266/30134)

Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Таким чином, вирішення питання про переведення чи непереведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань та допускається за наявності виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого у відповідній виправній чи виховній установі.

Згідно з пунктом 17.1 Європейських пенітенціарних правил ув`язнені, по можливості, повинні направлятись для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених.

Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (рішення у справі «Мессіна проти Італії» (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2, заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин, може становити непропорційне втручання у сімейне життя (рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104)

Одночасно з цим, Європейський суд з прав людини у пункті 83 рішення у справі «Родзевілло проти України» від 14 січня 2016 року зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 06 квітня 2000 року).

Отже, оскільки на даний час Європейським судом застосовуються різні підходи до оцінки обставин, які повинні бути враховані під час вирішення питань визначення місця відбування покарання засудженими, суд вважає необхідним оцінити підстави спірного рішення виходячи з наступних аспектів:

- наявність визначеної законом підстави для переведення засудженого до іншої установи відбування покарання (виняткові обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню в установі);

- наявність об`єктивної можливості перевести засудженого за його заявою до іншої установи.

З матеріалів справи та досліджених доказів вбачається, що на момент розгляду Центральною комісією заяви засудженого ОСОБА_1 про переведення його до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23» відповідачем не були встановлені виняткові обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню заявника в державній установі «Замкова виправна колонія №58».

Наявність у особовій справі позивача та його клопотанні відомостей про те, що його родичі проживають в Полтавській області і не можуть приїздити до нього через віддаленість ЗВК №58, не було визнано тією винятковою обставиною, яка перешкоджає подальшому перебуванню позивача у державній установі «Замкова виправна колонія № 58»

Докази стосовно виняткових обставин, які перешкоджали подальшому відбуванню покарання позивача у державній установі «Замкова виправна колонія № 58», а тому зумовлювали необхідність його переведення до іншої установи, суду також не надані.

Суд погоджується з тим, що віддаленість місця відбування покарання від місця проживання родичів позивача в контексті закону не може розцінюватись як виняткова обставина, яка перешкоджає подальшому перебуванню позивача у державній установі «Замкова виправна колонія №58»

Що стосується об`єктивної неможливості перевести засудженого за його заявою до іншої установи через відсутність вільних місць, суд враховує таке.

Дійсно, як вбачається з довідок, які були надані суду, станом на час прийняття спірного рішення у запитуваній позивачем установі відбування покарання були відсутніми вільні місця для засудженого до довічного позбавлення волі.

Відповідно до довідок начальника державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23» від 09.02.2021 №15/06-/1070/Дм-4, від 15.03.2021 №15/06-2/1985/Дм-4, від 30.06.2021 №15/06-2/4955/Дм-4 та від 01.07.2021 №15/06-2/5059/Дм-4 в зазначеній установі, як станом на день повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.07.2020 так і на день відкриття провадження у справі, відсутні вільні місця для такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі, у зв`язку з проведенням робіт по реконструкції режимного корпусу №1 установи для тримання засуджених до довічного позбавлення волі.

Як вбачається з вищезазначених довідок, планове наповнення у державній установі «Полтавська установа виконання покарань №23», з урахуванням норм житлової площі (4 кв.м.) на одного засудженого відповідно до ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України, становить не більше 13 засуджених до довічного позбавлення волі, а утримуються в установі 16, з яких 11 відбувають покарання в установі згідно нарядів, по решті вироки не набрали чинності та справи перебувають у провадженні апеляційної інстанції.

У спірному рішенні вказані обставини (відсутність вільних місць) зазначені як одна з підстав відмови у переведенні. У той же час, у відповідному протоколі засідання Комісії не зазначається посилання на конкретні довідки, повідомлення, відповіді на запити або інші документи, з яких вбачається така інформація.

Разом з тим, оскільки ця підстава була додатковою, а основною є саме не встановлення виняткових обставин, які перешкоджали подальшому перебуванню заявника у державній установі «Замкова виправна колонія №58», відповідач не вийшов за межі наданих повноважень.

Щодо посилання позивача на те, що заступник начальника Департаменту Руденко В.І. розглянув та прийняв рішення про розгляд його скарги, суд зазначає, що листом від 19.04.2021 №3/1-1400-21/1-984 за підписом заступника начальника Департаменту Руденка В.І. позивача було лише повідомлено про прийняте начальником Департаменту рішення за результатами розгляду скарги від 24.03.2021 №І-984 засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 на рішення Центральної комісії Департаменту від 03.02.2021 №1.4/3-2021.

Крім цього, відповідно до наданої позивачу відповіді йому повідомлено, що наказом начальника Департаменту № 94/ОД-21 від 19.04.2021 рішення центральної комісії Департаменту від 03.02.2021 в частині відмови у переведенні засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 із державної установи «Замкова виправна колонія №58» до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23», враховуючи відсутність виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в державній установі «Замкова виправна колонія №58», передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, та вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі, у державній установі «Полтавська установа виконання покарань №23» залишено без змін.

Зважаючи на це, такі доводи позивача є помилковими.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для задоволення клопотання позивача та переведення його до іншої установи виконання покарань.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача розглянути питання щодо переведення позивача до державної установи «Полтавська установа виконання покарань №23», то у її задоволенні також слід відмовити, оскільки судом не встановлено і не доведено, що відповідач дійсно вчиняв стосовно позивача протиправні дії, які є об`єктивно підтвердженими належними доказами.

У зв`язку з цим вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди також не підлягає задоволенню.

Суд погоджується з доводами позивача стосовно його права на повагу до особистого та сімейного життя, однак у даному випадку виходить з наданих суду доказів, які не підтверджують протиправності дій або рішень відповідача.

Зважаючи на це, позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту з питань викання кримінальних покарань про визнання незаконної та скасування відповіді, зобовязання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1
Відповідач:Департамент з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України (вул. Юрія Іллєнка, 81,Київ 50,04050 , код ЄДРПОУ - 43501242)

Головуючий суддя В.К. Блонський