Справа № 240/1281/21
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1281/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфіменко Ольга Володимирівна

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

04 листопада 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови в переведені ОСОБА_1 на пенсію відповідно до пункту 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу державної служби періоди роботи на посадах в Державній інспекції з карантину рослин в Житомирській області з 17.06.1993 по 09.11.2005 та призначити (перевести) - ОСОБА_1 на пенсію державного службовця у відповідності до пункту 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року з 24 грудня 2020 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідачем протиправно відмовлено йому щодо переходу на пенсію державного службовця з підстав відсутності не менше 20 років стажу на державній службі, зазначивши, що його віку, страхового стажу та стажу державної служби достатньо для прийняття відповідачем рішення про перехід на пенсію державного службовця.

Позивач вважає, що оскільки станом на 01 травня 2016 року у нього був наявний стаж державної служби більше 20 років, він має право на пенсію державного службовця, тому прийняте рішення про відмову щодо переходу на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу" протиправне та необґрунтоване.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови в переведенні ОСОБА_1 на пенсію відповідно до пункту 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу державної служби періоди роботи на посадах в Державній інспекції з карантину рослин в Житомирській області з 17.06.1993 по 09.11.2005 та призначити (перевести) - ОСОБА_1 на пенсію державного службовця у відповідності до пункту 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року з 24 грудня 2020 року.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі гривень) грн понесених витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім гривень) грн судового збору.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію за віком призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Досягнувши відповідно віку (62 років), позивач звернувся до відповідача із заявою про переведення на інший вид пенсії від 24.12.2020.

У відповідь на подану заяву, позивач отримав повідомлення про відмову щодо переходу на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу". Підставами для прийняття відповідачем такого рішення слугував факт відсутності станом на 01.05.2016 стажу роботи на посадах віднесених до відповідних категорій посад державних службовців не залежно від факту роботи на державній службі станом на 01.05.2016.

Відповідач вважає, що до посад, займаних позивачем та віднесених до відповідних категорій посад державної служби зараховується період роботи з 09.11.2005 по 31.03.2015, який складає 09 років 04 місяці 22 дні та є недостатнім для переходу на пенсію державного службовця.

Позивач, не погоджуючись із таким рішенням Пенсійного фонду, звернувся до суду з адміністративним позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII.

Суд першої інстанції зазначив, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1ст.37 Закону №3723-ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Оскільки такі вимоги позивачем дотримані, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у зарахуванні оскаржуваних періодів до державної служби та призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ є протиправною. Доказів, які б спростовували такий висновок суду відповідачем не надано.

Окрім того, дослідивши надані суду докази на підтвердження понесених судових витрат, суд дійшов висновку про обґрунтованість відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 3000,00 грн.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при визначенні права на призначення пенсії з 01.05.2016 до стажу державної служби зараховується лише період роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби та встановлюється відповідність займаної особою посади, посадам, визначеним в статті 25 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.

Основним критерієм, за яким визначається можливість зарахування періоду роботи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу.

Зазначає, що відповідно до записів в копії трудової книжки позивачу з 09.11.2005 вперше встановлено 11 ранг державного службовця на посаді головного спеціаліста - державного інспектора з карантину рослин Державної інспекції, а тому до посад, віднесених до відповідних категорій посад державної служби зараховується лише період з 09.11.2005 по 31.03.2015, а саме 09 років 04 місяці 22 дні.

Також апелянт вказує, що згідно інформації, викладеній у довідці від 24.12.2020 за №09-00/П-191 до страхового стажу державної служби включено проходження військової служби, роботи на посаді головного агронома Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області, головного спеціаліста Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області, хоча п. 4 Порядку та пункту 2 Порядку №283 не передбачено включення військової служби до стажу державної служби; не передбачено включення роботи на посаді головного агронома до стажу державної служби. Разом з тим, період роботи з 01.01.2000 по 09.11.2005 на посаді головного спеціаліста Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області не може бути зарахований до державної служби лише на підставі довідки, без наявного запису в трудовій книжці та без присвоєного рангу державного службовця, що має підтверджуватись записом в трудовій книжці.

Відповідач вважає, що позивач відпрацював менше 20 років, тому не має права на призначення пенсії державного службовця.

Крім того, апелянт зазначає, що позивачем в доведення права на відшкодування витрат на правничу допомогу не надано достатніх доказів понесених витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність правових обставин для задоволення апеляційної скарги.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

01 травня 2016 року набрав чинності Закон України Про державну службу № 889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII), яким визначено певні особливості пенсійного забезпечення державних службовців, зокрема, згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, втратив чинність Закон України Про державну службу № 3723-ХІІ від 16.12.1993 року (далі - Закон № 3723-ХІІ), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу, якими передбачено право державних службовців, за певних умов, на призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону № 3723-XII, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у тому числі, стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Тобто, до 01.05.2016 (дата набрання чинності Закону № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які: а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж; б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016, відповідно до ст.90 Закону №889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003.

При цьому, законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ.

Так, відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отже, після 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом №889) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723 лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №889, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону № 3723 вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вищезазначених норм права висловлена у постановах Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18.

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 3, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Постанова № 637), за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Стаж державної служби обчислюється відповідно до ст. 46 Закону №889 та Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 р. №229 (далі - Порядок № 229).

Пунктом 6 Порядку №229 передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону.

Пунктом 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889 регламентовано, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

За пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, цей Закон набирав чинності з 01 травня 2016 року.

До 2016 року діяв Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою КМУ від 3 травня 1994 року №283 (постанова втратила чинність на підставі постанови КМУ №229 від 25.03.2016), яким визначалися посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Пунктом 3 Порядку №283 передбачено, що до стажу державної служби включається також, зокрема, час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.

За змістом п. 4 Порядку, документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

Матеріали справи свідчать, що позивав у період:

- з 17.06.1993 по 01.01.2000 займав посаду головного агронома Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області;

- з 01.01.2000 по 09.11.2005 займав посаду головного спеціаліста Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області;

- з 09.11.2005 по 01.12.2006 займав посаду головного спеціаліста- державного інспектора з карантину рослин Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області;

- з 01.12.2006 по 09.04.2008 займав посаду заступника начальника- заступника головного державного інспектора з карантину рослин Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області;

- 09.04.2008 по 29.12.2012 займав посаду заступника начальника державної інспекції - заступник державного інспектора з карантину рослин Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області;

- з 29.12.2012 по 31.03.2015 займав посаду начальника управління фітосанітарного контролю-державного фітосанітарного інспектора Державної фітосанітарної інспекції в Житомирській області.

Таким чином, стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 31.03.2015 складав 23 роки 03 місяці 19 днів, що підтверджується довідкою № 09-00/П-191 від 24.12.2020, виданою Головним управлінням Держпродспоживслужби в Житомирській області.

Відповідно до довідки Головного управління Держпродспоживслужби в Житомирській області у період з 13.05.1980 по 18.11.1981 позивач проходив військову службу.

09.11.2005 позивачу присвоєно 11 ранг державного службовця та прийнято ним присягу державного службовця.

Відповідачем не ставиться під сумнів достовірність наведеної щодо позивача інформації.

Оскаржуваною відмовою підтверджено зарахування пенсійним органом до стажу державної служби позивача періодів його роботи з 09.11.2005 по 31.03.2015, що складає 09 років 4 місяці 22 дні.

Проте, відповідач заперечує можливість зарахування періодів проходження військової служби з 13.05.1980 по 18.11.1981, а також роботи на посаді головного агронома Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області з 17.06.1993 по 01.01.2000, а також період роботи з 01.01.2000 по 09.11.2005 на посаді головного спеціаліста Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області (у зв`язку із тим, що позивачу лише з 09.11.2005 встановлено 11 ранг державного службовця).

В трудовій книжці позивача від 15.02.1982 міститься запис щодо проходження позивачем військової служби у період з 13.05.1980 по 18.11.1981.

За змістом ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 6 Закону №2232 визначено види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що проходження позивачем військової служби у період з 13.05.1980 по 18.11.1981 по в підлягає зарахуванню до стажу державної служби.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказане узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду від 03.07.2018 по справі №569/350/17, що враховується судом при вирішенні даної справи відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України.

Щодо зарахування до стажу державної служби позивача періоду роботи з 17.06.1993 по 01.01.2000 на посаді головного агронома Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області, слід врахувати таке.

Абзацом 4 пункту 2 Порядку №283 передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком.

Згідно з додатком до Порядку №283 до переліку державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР, період роботи в яких на посадах керівних працівників і спеціалістів зараховується до стажу державної служби, віднесено, зокрема: виконавчі комітети місцевих Рад депутатів трудящих, Рад народних депутатів, їх управління, самостійні відділи, інші структурні підрозділи; місцеві органи державного управління міністерств і відомств УРСР та інших республік, а також СРСР.

Загальні правові, організаційні та фінансово-економічні основи карантину рослин, повноваження органів державної влади, їх посадових осіб, права і обов`язки юридичних та фізичних осіб, спрямовані на запобігання занесенню та поширенню відсутніх на території України карантинних організмів, регулюється Законом України "Про карантин рослин" від 30.06.1993 за №3348-ХІІ, який набув чинності 23.08.1993.

Відповідно до ст. 12 цього Закону (в редакції на день набрання ним чинності) організація та здійснення державного контролю з карантину рослин покладається на головних державних інспекторів з карантину рослин, їх заступників і державних інспекторів з карантину рослин. При цьому, головні, провідні спеціалісти та спеціалісти всіх категорій прикордонних обласних, обласної, міської інспекції з карантину рослин за посадою є одночасно державними інспекторами з карантину рослин відповідної території або пункту.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про карантин рослин" №674-ІV від 03.04.2013, Закон України "Про карантин рослин" з 01.01.2004 викладено в новій редакції.

Так, частиною 1 ст.13 цього закону (в редакції після 01 січня 2004 року) визначено, що організація та здійснення державного контролю з карантину рослин покладаються на головних державних інспекторів з карантину рослин України, їх заступників і державних інспекторів з карантину рослин. При цьому, відповідно до ч. 5 цієї статті державними інспекторами з карантину рослин є спеціалісти Державної служби з карантину рослин України.

Частиною 6 ст.13 цього Закону на посадових осіб, яким надано повноваження державних інспекторів з карантину рослин, поширено дію Закону України "Про державну службу".

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про карантин рослин"" №3369-ІV від 19.01.2006, Закон України "Про карантин рослин" з 21.02.2006 викладено в новій редакції.

Відповідно до ч. ч. 5-7 ст. 9 цього Закону (в редакції після 21 лютого 2006 року) Державними інспекторами з карантину рослин є спеціалісти Державної служби з карантину рослин України, на яких поширюється дія Закону України "Про державну службу".

Посадовим особам, яким надано повноваження державних інспекторів з карантину рослин, стаж державної служби зараховується з дня набрання чинності Законом України "Про карантин рослин".

Таким чином, з часу введення цього закону в дію, зокрема з 24.08.1993 і до 01.01.2004 відповідно до ч.4 ст.12 цього закону (в редакції на день набрання ним чинності) до державних інспекторів з карантину рослин прирівнювались головні, провідні спеціалісти та спеціалісти всіх категорій прикордонник обласних, обласної, міської інспекції з карантину рослин.

З 01.01.2004 відповідно до ч. ч. 5 та 6 ст.13 Закону "Про карантин рослин" в редакції Закону №674-1V від 03.04.2013, державними інспекторами з карантину рослин є спеціалісти Державної служби з карантину рослин України, на яких поширено дію Закону України "Про державну службу".

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №241-р від 12.07.2005 "Про віднесення посад працівників органів Державної служби з карантину рослин до відповідних категорій посад державних службовців" посади працівників органів Державної служби з карантину рослин віднесено до відповідних категорій посад державних службовців.

Постановою Кабінету Міністрів України №892 від 28.10.1993 затверджено Статут Державної служби з карантину рослин України, де пунктом 9 розділу III було вказано, що спеціалісти всіх категорій державних обласних інспекцій з карантину рослин за посадою є одночасно державними інспекторами з карантину рослин відповідної території або пункту.

До 31.12.2003 діяльність Державної служби з карантину рослин України була регламентована вищевказаним Статутом, а з грудня 2003 року - наказом Міністерства аграрної політики №439 від 11.12.2003, яким затверджено Положення про Державну службу з карантину рослин України (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 за №1244/8565).

Пунктом 12 цього Положення передбачено, що провідні спеціалісти та спеціалісти всіх категорій державних обласних інспекцій з карантину рослин за посадою є одночасно державними інспекторами з карантину рослин відповідної території або пункту.

Також, пунктом 2 Порядку №283 передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах Головного державного інспектора з карантину рослин України, головних державних інспекторів з карантину рослин Республіки Крим, області і міста Києва, їх заступників, а також головних, провідних спеціалістів та спеціалістів всіх категорій прикордонних обласних, обласної, міської інспекції з карантину рослин, завідуючих прикордонними пунктами з карантину рослин в морських, річкових портах (на пристанях), на відповідних залізничних станціях, в аеропортах, на головпоштамтах або шосейних шляхах, які за посадою є одночасно державними інспекторами з карантину рослин відповідної території або пункту, з дня набрання чинності Законом України від 30.06.1993 № 3348-ХІІ (3348-12) "Про карантин рослин" (з 24 серпня 1993 р.); на посадах Головного державного інспектора з карантину рослин міста Севастополя, його заступників, спеціалістів Державної служби з карантину рослин України, які є державними інспекторами з карантину рослин, з дня набрання чинності Законом України від З квітня 2003 р. №674-ІУ (674-15) "Про внесення змін до Закону України "Про карантин рослин" (з 1 січня 2004 року).

У підтвердження стажу у період з 17.06.1993 по 09.11.2005 позивачем надано до суду довідку Головного управління Держпродспоживслужбі в Житомирській області №09-00/Н-191 від 24.12.2020, згідно з якою позивач у вказаний період працював на посаді головного агронома Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області та на посаді головного спеціалісту Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області.

За змістом довідки Головного управління Держпродспоживслужбі в Житомирській області №09-00/П-192 від 24.12.2020, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів" 16.12.2015 № 1092 Головне управління Держпродспоживслужби в Житомирській області є правонаступником Державної фітосанітарної інспекції Житомирської області та посада начальника управління фітосанітарного контролю - державного фітосанітарного інспектора прирівнюється до посади начальника управління фітосанітарної безпеки, 6 ранг державного службовця в межах категорії посад "Б".

Із урахування зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що періоди роботи ОСОБА_1 на посадах в Державній інспекції з карантину рослин в Житомирській області (після реорганізації - Державна фітосанітарна інспекція в Житомирській області) з 17.06.1993 по 09.11.2005 також повинні бути зараховані до стажу державної служби.

Крім того, стаж на державній службі позивача, який становить 23 роки 03 місяці 19 днів підтверджується довідкою Головного управління Держпродспоживслужби в Житомирській області, зміст якої ніким не оспорювався, а тому відповідає дійсності.

Крім того, відповідно до довідки про заробітну плату для призначення пенсії державного службовця, позивач отримував надбавку за вислугу років 50%, за стаж державної служби 23 роки.

Відтак, за умови зарахування періоду проходження позивачем військової служби з 13.05.1980 по 18.11.1981 в Збройних Силах СРСР, а також роботи позивача на посаді головного агронома Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області з 17.06.1993 по 01.01.2000 та на посаді головного спеціаліста Державної інспекції карантину рослин в Житомирській області з 01.01.2000 по 09.11.2005 до стажу державної служби та, враховуючи зарахований пенсійним органом період роботи позивача з 09.11.2005 по 31.03.2015, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII, оскільки стаж роботи ОСОБА_1 на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, становить більше 20 років, який набуто до 01 травня 2016 року, та на момент звернення (24 грудня 2020 року) до пенсійного органу із заявою щодо призначення пенсії державного службовця позивачу виповнилося 62 роки.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу", тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частиною 3 ст. 134 КАС України вказано, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 зазначив, що адвокат не зобов`язаний надавати детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), у випадку, якщо розмір гонорару, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 ст. 134 КАС України зазначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, частиною 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень у випадку задоволення позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Вказана правова позиція також відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 15.03.2019 по справі № 826/7778/17.

У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн позивачем надано суду: копію договору про надання правничої (правової) допомоги №б/н від 28.01.2021, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 28.01.2021, акт приймання-передачі наданих послуг №1 до договору про надання правничої допомоги від 28.01.2021, відповідно до якого вартість праничої допомоги становить 3000 грн. та прибутковий касовий ордер №28-01-2021 від 28.01.2021.

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи на підтвердження обґрунтованості розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, виходячи із конкретних обставин справи та з урахуванням заперечень відповідача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що судові витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. документально підтверджені належно оформленими документами, наявними в матеріалах справи та відповідають вимогам розумності та співмірності.

Скаржник, висловлюючи незгоду із судовими рішеннями у цій частині, не наводить належних обґрунтувань та доводів щодо порушення судом при вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу положень статті 134 КАС України.

Отже, заявлені позивачем витрати на правничу допомогу у ході розгляду справи підтверджуються матеріалами справи, відповідають вимогам закону, є співмірними, тому правомірно були стягнуті судом першої інстанції на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у цій справі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до вимог ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 04 листопада 2021 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Капустинський М.М. Шидловський В.Б.