Справа № 320/2758/20
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року Київ №320/2758/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Державної установи "Бучанська виправна колонія (№85)" до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася Державна установа "Бучанська виправна колонія (№85)" (місцезнаходження Київська область, м. Ірпінь, смт Гостомель, вул. Миру, буд. 3) з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області (місцезнаходження м. Київ, Шевченківський район, вул. Вавілових, буд. 10), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 05.03.2020 №КВ15/56/АВ/П/ТД/ФС-45 про накладення штрафу в розмірі 708450,00 грн.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що оскаржувана постанова є протиправною, оскільки ґрунтується на помилкових висновках відповідача про виконання певними особами трудових обов`язків без працевлаштування у передбаченому законом порядку. На підтвердження таких доводів позивач посилається, зокрема, на надані додаткові пояснення осіб, що відбувають покарання та були опитані позивачем в ході перевірки.

31 березня 2020 року Київський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви Державної установи "Бучанська виправна колонія (№85)" без руху, у якій зазначив недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення та встановив строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення копії даної ухвали позивачу.

Відповідно до ухвали від 28.04.2020, суд продовжив строк для усунення недоліків позовної заяви Державної установи "Бучанська виправна колонія (№85)" до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови. Позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін, призначено судове засідання.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та просить суд у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві.

У судовому засіданні 24.09.2020 суд прийняв рішення про розгляд справи у порядку письмового провадження на підставі наявних доказів, про що постановив протокольну ухвалу.

Розглянувши позовну заяву, відзив відповідача на позов, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, дослідивши докази, суд встановив наступне.

Згідно з наказом Головного управління Держпраці у Київській області від 09.01.2020 №52 та направлення на проведення інспекційного відвідування від 09.01.2020 №15, посадовою особою управління було проведено інспекційне відвідування Державної установи "Бучанська виправна колонія (№85)", за результатами якого складено акт від 21.01.2020 №КВ15/56/АВ (т. 2, а.с. 27, 28, 31-39).

Відповідно до висновків акта, інспектором праці в ході інспекційного відвідування виявлено порушення законодавства про працю, а саме - порушення ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 24 КзПП України у зв`язку з тим, що Державна установа "Бучанська виправна колонія (№85)" використовує найману працю п`яти працівників із числа засуджених без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування а реалізації державної політики з адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Так, у порушення ч. 1 ст. 21 КЗпП України станом на 13.01.2020 не укладено трудові договори між Державною установою "Бучанська виправна колонія (№85)" та працівниками: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Дане порушення виявлено на підставі пояснень наданих вказаними громадянами (т. 2, а.с. 42-48).

На підставі акта відповідачем складено припис про усунення виявлених порушень від 04.02.2020 №КВ15/56/АВ/П, відповідно до якого зобов`язано позивача усунути виявлені порушення (т. 2, а.с. 51).

Також на підставі висновків акта відповідачем прийнято постанову від 05.03.2020 №КВ15/56/АВ/П/ТД/ФС-45, якою у зв`язку із порушенням законодавства про працю на позивача накладено штраф у сумі 708 450,00 грн (т. 2, а.с. 56-57).

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про її оскарження.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 №877-V (далі Закон №877).

Статтею 1 Закону №877 визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Частиною 4 ст. 2 Закону №877 передбачено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у ч. 4 ст. 2 Закону №877 органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог ст. 1, ст. 3, ч. 1, 4, 6 - 8, абзацу 2 ч. 10, ч. 13, 14 ст. 4, ч. 1 - 4 ст. 5, ч. 3 ст. 6, ч. 1-4 та 6 ст. 7, ст. 9, 10, 19, 20, 21, ч. 3 ст. 22 цього Закону (ч. 5 ст. 2 Закону №877).

Відповідно до ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, передбачено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 (далі - Порядок №295).

Відповідно до п. 19 Порядку №295, за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Пунктом 20 Порядку №295 визначено, що акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Згідно з п 27 Порядку №295, у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

За змістом п. 29 Порядку №295 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Отже, відповідно до вимог Закону №877 і Порядку №295, підставою для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності, передбаченої ст. 265 КЗпП України, за порушення законодавства про працю є вчинення ним порушення, факт якого встановлюється під час інспекційного відвідування або невиїзних інспектувань, та відображений у відповідному акті.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 60 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

У відповідності до ч. 1 ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 120 Кримінально-виконавчого кодексу України, праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Фактичною підставою для притягнення позивача до відповідальності, передбаченої ст. 265 КЗпП України, слугував відображений в акті факт допуску ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до роботи та стажування на кухні без укладення трудового договору та без повідомлення про прийняття їх на роботу.

Зазначене порушення встановлене інспекторами праці в результаті отримання пояснень від вказаних громадян, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 1 і 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою №413 передбачено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Заперечуючи факт існування трудових відносин з вказаним громадянами без оформлення трудових договорів позивач посилається на письмові пояснення останніх, які надані після закінчення інспекційного відвідування, а саме 05.02.2020 (т. 1, а.с. 158-162).

Так, у зазначених письмових пояснення засуджені вказують, що перебували у приміщенні їдальні на ознайомленні з видами робіт, але ніякої роботи не виконували.

Суд критично оцінює факт надання вказаними особами протилежних за своїм змістом письмових пояснень, оскільки у наданих ними ж підчас інспекційного відвідування письмових поясненнях містяться відмітки про те, що зміст з їх слів записано вірно, ними прочитано, заперечення відсутні.

Крім того, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 №5067-VI (далі - Закон №5067), професійне навчання реалізується, зокрема, шляхом стажування безпосередньо на робочих місцях на виробництві чи у сфері послуг з метою здобуття особою відповідної кваліфікації або приведення її рівня у відповідність із вимогами сучасного виробництва та сфери послуг.

Відповідно до ст. 29 зазначеного Закону, студенти вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, мають право проходити стажування за професією (спеціальністю), на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, на умовах, визначених договором про стажування у вільний від навчання час.

Запис про проходження стажування роботодавець вносить до трудової книжки.

Статтею 35 Закону №5067 передбачена можливість проведення професійного навчання зареєстрованих безробітних - професійна підготовка, перепідготовка та підвищення кваліфікації, спрямовані на здобуття та удосконалення професійних знань, умінь та навичок, підвищення конкурентоспроможності на ринку праці, що здійснюються за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

У відповідності до ч. 3 цієї статті організація професійного навчання безробітних здійснюється територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, на договірних засадах із безробітними, роботодавцями, навчальними закладами в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції. Роботодавці - замовники кадрів беруть участь у визначенні змісту навчання, кваліфікаційній атестації безробітних, надають робочі місця для їх виробничого навчання, виробничої практики або стажування.

За змістом абзацу 4 п. 1.5 спільного Наказу Мінсоцполітики України та Міністерства освіти та науки України №318/655, зареєстрованого в Мін`юсті 19.06.2013 за №1029/23561, "Про затвердження Порядку професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації зареєстрованих безробітних" (далі - Наказ №1029/23561), стажування - це підвищення кваліфікації безробітного з метою набуття практичних умінь і навичок для виконання професійних обов`язків за професією або на посаді, на яку претендує безробітний у роботодавця. При цьому, стажування безробітних здійснюється на замовлення роботодавців за індивідуальною програмою, що затверджується роботодавцем і погоджується територіальним органом.

Згідно з п. 6.1 Порядку, професійне навчання безробітних організовується на договірних засадах з безробітними, роботодавцями, навчальними закладами.

Відповідно до п. 6.5 зазначеного Порядку, при забезпеченні роботодавцем професійного навчання безробітного за індивідуальним навчальним планом або шляхом стажування та його подальшого працевлаштування територіальним органом укладається договір з роботодавцем і безробітним у порядку, визначеному п. 6.2 - 6.4 цього розділу.

Згідно з п. 2.12 Порядку №318/655, про період професійного навчання безробітного навчальним закладом вноситься запис до його трудової книжки (за наявності) або видається довідка.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Міністерства освіти і науки України від 26.03.2001 №127/151, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.04.2001 за №315/5506, затверджено Положення про професійне навчання працівників на виробництві (далі - Положення), згідно п. 2.6 якого стажування проводиться за індивідуальним планом, який затверджується роботодавцем, що направляє працівника на стажування.

Згідно з п. 2.3 Положення, первинна професійна підготовка робітників (до якої віднесено і стажування) - це професійно-технічне навчання осіб, які раніше не мали робітничої професії, що забезпечує рівень професійної кваліфікації, необхідний для продуктивної професійної діяльності. При цьому, первинна професійна підготовка робітників на виробництві здійснюється із числа осіб, які зараховані на роботу до роботодавця учнями, а згідно останнього абзацу цього пункту відповідні записи про перепідготовку, спеціалізацію, підвищення кваліфікації, стажування керівників, професіоналів та фахівців вносяться в трудову книжку працівника.

Отже, чинним законодавством передбачена можливість проведення стажування: учнів та студентів, працівників підприємства (осіб, з якими укладений трудовій договір та які виконують певні трудові функції), але в усіх випадках про проходження стажування має бути зроблений запис у трудовій книжці особи, що проходить стажування, та складені інші документи щодо проходження такого стажування, зокрема, договір, програма стажування, індивідуальний план стажування, тощо.

Під час інспекційного відвідування позивач не надав інспекторам жодного із зазначених вище документів на підтвердження існування між ним і вказаними особами із числа засуджених відносин щодо стажування. Не надані такі докази і під час судового розгляду справи.

Отже, надані позивачем докази не спростовують встановлений в результаті інспекційного відвідування позивача факт допуску громадян із числа засуджених до роботи без належного оформлення трудових відносин.

Повноваження щодо отримання пояснень та доказів посадовими особами Держпраці визначенні п. 11 Постанови №295, яким передбачено, що під час інспекційного відвідування інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право, зокрема, ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію /відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги; наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення.

Згідно з п. 6 Порядку №295, під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування інспектор праці, якщо тільки він не вважатиме, що це завдасть шкоди інспекційному відвідуванню або невиїзному інспектуванню, може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування чи невиїзного інспектування, від об`єкта відвідування, державних органів, а також шляхом проведення аналізу наявної (загальнодоступної) інформації про стан додержання законодавства про працю. Документи, отримані під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, що містять інформацію про порушення об`єктом відвідування вимог законодавства про працю, долучаються до матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Відповідно до абзацу 2 п. 8 Порядку №295, про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Отже, отримання письмових пояснень від працівника під час відвідування відповідає вимогам Порядку №295.

Також з наявних в матеріалах доказів суд встановив, що позивач листом від 24.01.2020 №07/385 на вимогу ГУ Держпраці у Київській області від 14.01.2020 №15 повідомив останнього про те, що з урахуванням діючого цивільно-правового законодавства та норм кримінально-виконавчого кодексу, за виконання робіт засудженим виплачується винагорода. Засуджені вважаються працевлаштованими на підставі договору цивільного-правового характеру, тому накази про прийому на роботу не потрібні (т. 2, а.с. 29-30, 52-53).

У своїх письмових поясненнях позивач наполягав на тому, що в ДУ "БВК (№85)" особи, які засуджені до позбавлення волі залучаються до праці на підставі цивільно-правових, в не трудових договорів.

Проте, суду не надано доказів укладення із вказаними вище особами із числа засуджених будь-яких договорів, на підставі яких останні виконували роботу у їдальні ДУ "БВК (№85)" станом на час інспекційного відвідування.

Статтею 265 КЗпП України передбачено, зокрема, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

Отже, прийнята відповідачем постанова про накладення штрафу за порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України винесена в межах повноважень, у визначений законодавством спосіб та з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення. Крім того, штраф на позивача за це порушення накладений в межах абз 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду даної справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач довів суду правомірність оскаржуваного рішення.

З огляду на вищенаведене, дослідивши і оцінивши усі наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Також, згідно з ухвалою від 16.09.2020, Київський окружний адміністративний суд задовольнив заяву позивача про забезпечення позову в даній адміністративній справі та зупинив стягнення на підставі постанови Головного управління Держпраці у Київській області від 05.03.2020 №КВ15/56/АВ/П/ТД/ФС-45 про накладення на Державну установу "Бучанська виправна колонія (№85)" штрафу в розмірі 70 8450,00 грн до набрання законної сили рішенням у справі №320/2758/20.

Відповідно до ч. 6 ст. 157 КАС України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позову заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Під час ухвалення даного рішення суд не вбачає підстав для скасував заходів забезпечення позову, а тому заходи забезпечення адміністративного позову, застосовані ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.09.2020 у справі №320/2758/20, зберігають свою дію до набрання законної судовим рішенням.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Басай О.В.