Справа № 240/17117/21
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2021-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодувати моральну шкоду,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, в якому позивач просить визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Житомирської міської ради щодо не розгляду його запиту на інформацію, зобов`язати надати відповідь на запит та відшкодувати моральну шкоду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.07.2021 ним до відповідача подано запит на інформацію, на який відповідачем було надано відповідь датовану 09.07.2021. На думку позивача, виконавчий комітет Житомирської міської ради неналежним чином розглянув його запит на інформацію, порушив п`ятиденний строк розгляду запиту на інформацію, відмовив у наданні запитуваних документів та інформації, допустив бездіяльність щодо розгляду запиту позивача, оскільки зазначив про неможливість надати запитувані копії документів, а також не надав документів на підтвердження обставин висновку, зазначеного в листі від 09.07.2021. Крім того, позивач зазначив, що неналежний розгляд відповідачем запиту та допущена відповідачем бездіяльність щодо розгляду запиту на інформацію заподіяли позивачу моральну шкоду, що викликало в нього погіршення здоров`я та душевні страждання, та що в свою чергу позбавило позивача можливостей у реалізації його звичок та бажань, сприяло погіршенню відносин з оточуючими людьми та інші наслідки негативного характеру.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
Стосовно доводів позивача у запереченнях щодо неналежного підтвердження повноважень представника відповідача, то суд зазначає наступне.
29.12.2019 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18.12.2019 №390-IX.
Питання самопредставництва не закріплені у нормах Конституції України, але ці питання регламентовані положеннями відповідних кодексів. Отже, представництво інтересів відповідача у цій справі може здійснювати адвокат як представник або керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) в порядку самопредставництва. Аналогічні правові висновки, викладені в судових рішеннях ВП ВС, зокрема, у постанові від 02.07.2020 (пункти 26-28) у справі №9901/39/20.
Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо; прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. Таким чином, до Єдиного державного реєстру включається інформація щодо осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, та дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. Якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою (ч.1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").
Отже, Єдиний державний реєстр юридичних осіб може слугувати підтвердженням наявності в особи повноважень, в даному випадку представника відповідача Дідовець Ю.П.
Стосовно доводів позивача щодо пропуску відповідачем строку подачі відзиву на адміністративний позов, то суд зазначає наступне.
Так, ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 10.08.2021 було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву з дати отримання ухвали.
Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з журналу відправки кореспонденції в межах міста (а.с.16) ухвала суду від 10.08.2021 була отримана відповідачем 19.08.2021, що підтверджується підписом уповноваженої особи відповідача.
Таким чином, останній день для подачі відзиву - 03.09.2021.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 05.07.2021 позивач подав до Виконавчого комітету Житомирської міської ради інформаційний запит на інформацію в порядку Закону України Про доступ до публічної інформації (а.с.5), в якому просив надати:
- копію заяви з додатком ОСОБА_1 від 26.02.2014 №25/Д-795;
- копію довідки управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 14.03.2014 №370/13;
- копію проекту рішення винесеного на розгляд 36 сесії 6 скликання 18.06.2014 про відмову громадянам у наданні дозволу на складання проекту землеустрою, з додатком Списки громадян, яким відмовлено Додаток 1, з додатку №1 Списки надати копії 1) першої сторінки 2) сторінки, на якій пунктом 86 про ОСОБА_1 3) останньої сторінки з наявністю підпису виконавця проекту.
05.07.2021 виконавчий комітет Житомирської міської ради на звернення позивача надав відповідь №25/Д-326із (а.с.6).
Позивач, вважаючи, що розгляд його запиту відбувся не у відповідності до законодавства про доступ до публічної інформації та неналежним чином, звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та доводам сторін, суд виходить з такого.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантовано право на отримання, зберігання та поширення інформації. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VІ).
Відповідно до статті 1 Закону №2939-VІ публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується, в тому числі, доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством.
Статтею 5 вказаного Закону встановлено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Статтею 12 Закону №2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Статтею 13 вказаного Закону визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються;
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновків, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом. Отримувати та/або створювати такий продукт може виключно суб`єкт владних повноважень у процесі здійснення ним своїх владних управлінських функцій. У подальшому володіти цим продуктом може будь-який розпорядник публічної інформації, навіть якщо він не є суб`єктом владних повноважень.
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону №2939-VІ запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
У відповідності до частини 1 статті 20 Закону №2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Частиною 4 тієї ж статті закріплено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Отже, усі мають право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації, які у свою чергу зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, а у випадках визначених ч.4 ст.20 Закону №2939-VІ на протязі 20 робочих днів, надати на нього відповідь.
Водночас, відповідно до положень частини 1 статті 24 Закону №2939-VІ відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень:
1) ненадання відповіді на запит;
2) ненадання інформації на запит;
3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію;
4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону;
5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації;
6) несвоєчасне надання інформації;
7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом;
8) нездійснення реєстрації документів;
9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.
Перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію визначений частини 1 статті 22 Закону №2939-VІ, а саме: розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Слід зауважити, що вказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Стосовно доводів позивача про те, що відповідач допустив бездіяльність щодо розгляду його запиту на інформацію №25/Д-326із від 05.07.2021, то суд зазначає наступне.
На вказаний інформаційний запит ОСОБА_1 було отримано відповідь №25/Д-
326із1786 від 09.07.2021, що свідчить про вчинення Виконавчим комітетом Житомирської міської ради дій, спрямованих на надання відповіді на запит.
Відповідно до ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України дії суб`єкта владних повноважень активна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб.
Обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду у цьому порядку, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.
Тобто, наявна відповідь від 09.07.2021 №25/Д-326із за своєю правовою це активна поведінка, а бездіяльність - пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення у встановлений законом строк дії, яку суб`єкт владних повноважень повинен вчинити.
Отже, відповідачем не було допущено бездіяльності щодо розгляду звернення позивача від 05.07.2021, оскільки в матеріалах справи наявна відповідь на вказане звернення від 09.07.2021 №25/Д-326із, і позивачем отримання вказаної відповіді не заперечується.
Стосовно доводів позивача про порушення строку розгляду звернення, суд зазначає наступне.
Законом №2939-VІ не визначено обов`язку щодо форми направлення відповіді на запит, а тому направлення відповіді на запит простим поштовим відправленням не заборонено.
Крім того, "Правилами надання послуг поштового зв`язку", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 визначено, що просте поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без видачі розрахункового документа та доставляється/вручається без розписки.
Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачено обов`язку органу місцевого самоврядування щодо відправлення підготовлених заявникам відповідей з обов`язковим отриманням квитанцій та чеків при цьому. Тому, направлення відповіді на запит простим поштовим відправленням не заборонено та є прийнятним для будь-якого органу місцевого самоврядування.
Направлення відповіді на запит у встановлений законом строк у певній формі (з отриманням квитанції чи чеку) свідчить про те, що відповідачем дотримано вимоги Закону України «Про доступ на публічну інформацію».
Враховуючи вищезазначене, відповідачем було дотримано вимоги статей 3, 4, 5,19, 20, 23 Закону №2939-VІ, а саме вчасно розглянуто (в межах п`яти робочих днів) та надано відповідь на вказаний запит, а тому твердження позивача про ненадання відповіді на запит та бездіяльність відповідача є безпідставними.
Враховуючи вищевикладене, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надіславши відповідь на запит позивача засобами поштового зв`язку, діяв у межах та у спосіб, визначений чинним, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавством. За наведених вище обставин, права позивача на доступ до інформації з боку відповідача порушено не було, а відтак позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання публічної інформації, вказаної у запиті на інформацію від 05.07.2021 №25/Д-326із та зобов`язання відповідача розглянути вказаний запит про надання публічної інформації задоволенню не підлягають.
Неотримання вчасно відповіді позивачем не означає, що відповідь не було надано в строки передбачені Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Слід зазначити, що нормами ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачена можливість зазначення адреси електронної пошти.
У той же час, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 у справі №800/369/17 зроблено правовий висновок, що дата розгляду запиту на публічну інформацію в розумінні вимог статті 20 Закону №2939-VІ є тотожною даті, яка зазначена у відповіді на такий запит.
Отже, твердження позивача про бездіяльність не ґрунтується на вимогах закону, а контроль за роботою поштових відділень не може покладатися на виконавчі органи Житомирської міської ради.
Крім того, щодо змісту листів Виконавчого комітету Житомирської міської ради необхідно зазначити про те, що на запит від 05.07.2021 №25/Д-326із надано вичерпну відповідь, тобто інформацію, якою володіє орган місцевого самоврядування, а тому незгода зі змістом отриманої відповіді не свідчить про те, що інформацію надано неповно.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Зі змісту цієї норми випливає, що основною умовою такого розгляду є те, що моральна шкода повинна бути заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин.
Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Оскільки у ході судового розгляду справи не встановлено, що діями чи бездіяльністю відповідача права чи законні інтереси ОСОБА_1 були порушені, суд дійшов висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.
Частиною 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідачем на виконання вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України доведено правомірність своїх дій, та відсутність фактів бездіяльності щодо нерозгляду звернення позивача від 05.07.2021, тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Зважаючи на відсутність документально-підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі та відмову у задоволенні позову, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.М. Гурін