Справа № №320/4739/19
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № №320/4739/19 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Невмержицької Ірини Миколаївни на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року (розглянута в порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Славутицької міської ради Київської області про визнання протиправним та часткове скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Славутицької міської ради Київської області (далі - відповідач), у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати п.2 рішення Славутицької міської ради «Про резонансні події в місті Славутич» від 24.07.2019 №1461/III.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що вона обрана на посаду судді Славутицького міського суду Київської області безстроково. Зборами суддів від 05.03.2019 обрана на посаду голови суду. 24 липня 2019 року Славутицькою міською радою було прийнято рішення №1461/111 «Про резонансні події в м. Славутичі», зокрема у п.2 даного рішення зазначено «Висловити недовіру голові Славутицького міського суду ОСОБА_1 , в зв`язку з численними скаргами жителів на безпідставне затягування процесу та прийняття необґрунтованого рішення про можливість внесення застави за ОСОБА_2 , у справі по вбивству ОСОБА_3 21.07.2019 в м. Славутичі. Звернутися у Вищу раду правосуддя України з вимогою притягнути суддю до дисциплінарного відповідальності та звільнити з займаної посади». Зазначене рішення було опубліковано на офіційному сайті відповідача. Позивачка вказує, що приймаючи оспорюване рішення, Славутицька міська рада вийшла за межі своєї компетенції, передбаченої Конституцією України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», а відтак діяла протиправно. Також позивачка зауважила про наявність у міської ради повноважень на прийняття рішень не з будь-яких питань, а лише тих, які мають місцеве значення та пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальної громади міста Славутич.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 обрана суддею Славутицького міського суду Київської області рішенням Київської обласної Ради народних депутатів шістнадцятої сесії двадцять першого скликання від 10.03.1994.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 17 червня 2004 року

№1813-ІV, позивачка обрана на посаду судді Славутицького міського суду Київської області безстроково.

Зборами суддів Славутицького міського суду Київської області, які відбулись 05.03.2019 (рішення №4), ОСОБА_1 обрано на адміністративну посаду голови Славутицького міського суду Київської області.

24 липня 2019 року Славутицькою міською радою було прийнято рішення №1461/ІІІ «Про резонансні події в місті Славутич», яким вирішено:

1. Звернутись до Генерального прокурора України та Міністра внутрішніх справ України взяти під особистий контроль хід розслідування вбивства ОСОБА_3 , яке сталося 21.07.2019 в місті Славутичі та забезпечити захист всіх свідків та членів їх родин.

2. Висловити недовіру голові Славутицького міського суду ОСОБА_1 в зв`язку з численними скаргами жителів на безпідставне затягування процесу та прийняття необґрунтованого рішення про можливість внесення застави за ОСОБА_2 у справі по вбивству ОСОБА_3 21.07.2019 в місті Славутич. Звернутися у Вищу раду правосуддя України з вимогою притягнути суддю до дисциплінарної відповідальності та звільнити з займаної посади.

3. Засудити будь-які прояви насильства, а також прояви ксенофобії і підбурювання до міжнаціональної ворожнечі, бо у злочинності немає національності і релігії.

4. Звернутися до Міністерства внутрішніх справ України з вимогою:

- з огляду на катастрофічну неукомплектованість Славутицького відділення Броварського відділу Головного управління Національної поліції в Київській області, в найкоротші терміни провести адміністративні, технічні, організаційні та інші вичерпні заходи щодо суттєвого збільшення та доукомплектування штатної чисельності особового складу та матеріально-технічного забезпечення Славутицького відділення. Для стимулювання працівників поліції передбачити фінансування на придбання службового житла;

- щодо виділення фінансування на обладнання приміщень будівлі Славутицького відділення Броварського відділу Головного управління Національної поліції в Київській області для належного тимчасового утримання осіб, що підозрюються у скоєнні правопорушень;

- з огляду на критичну ситуацію, що склалася в місті з питання попередження, незаконного збуту і споживання наркотичних і психотропних препаратів, направити в місто спеціальні підрозділи правоохоронних органів для негайного виявлення і притягнення до відповідальності осіб, зайнятих у виготовленні, зберіганні, збуті та споживанні наркотичних і психотропних речовин.

5. Обмежити термін роботи розважальних закладів та закладів громадського харчування м. Славутича до другої години ночі, в зв`язку з систематичними правопорушеннями, пов`язаними з роботою барів та кафе в місті Славутич.

6. Залучити до патрулювання міста спільно з національною поліцією громадські організації відповідного направлення, зареєстровані в місті Славутичі, за погодженням з виконавчим комітетом Славутицької міської ради та Славутицьким відділенням Броварського відділу Головного управління Національної поліції в Київській області.

7. Виконавчому комітету Славутицької міської ради прискорити роботу з модернізації міської системи відео спостереження та створити міський цілодобовий call-центр.

8. Управлінню освіти Славутицької міської ради, у термін до 1 жовтня 2019 року, подати на розгляд міської ради методику добровільного та анонімного тестування неповнолітніх щодо вживання наркотичних засобів в місті Славутичі.

9. З метою забезпечення контролю, моніторингу та безпеки міста Славутич встановити його межі.

Не погоджуючись з правомірністю пункту 2 рішення Славутицької міської ради від 24.07.2019 № 1461/ІІІ «Про резонансні події в місті Славутич» ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом про визнання його протиправним та скасування.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України в рішенні від 14 грудня 2011року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і суб`єктами владних повноважень під час здійснення ними владних управлінських функцій, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Отже, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Колегія суддів звертає увагу на те, що правова позиція щодо обов`язкової умови надання правового захисту судом, як от наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постановах від 15.12.15 у справі № 21-5361а15, від 01.12.15 у справі № 21-3222а15, від 08.12.15 у справі № 21-5435а15.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. То ж для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Так, Верховний Суд України, аналізуючи положення статті 6 КАС України (в редакції, яка була чинна до 15.12.2017) в контексті права на оскарження актів суб`єктів владних повноважень, у постанові від 24 лютого 2015 року (справа № 21-34а15) зазначив, що суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

У зазначеній постанові Верховний Суд України наголосив, що право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

При цьому Верховний Суд України вказав на те, що зі змісту регулювання, що міститься у Кодексі адміністративного судочинства України також убачається, що право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Колегія суддів констатує, що зміст правової норми, передбаченої частиною 1 статті 6 КАС України в редакції до 15.12.2017 та частиною 1 статті 5 КАС України в редакції після 15.12.2017, є аналогічним, тому правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 24 лютого 2015 року у справі №21-34а15 може бути застосований до спірних правовідносин.

Так, зі змісту рішень Конституційного Суду України № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та рішень № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка є суддею Славутицького міського суду Київської області та займає адміністративну посаду голови цього суду.

Предметом цього спору є оскарження пункту 2 рішення Славутицької міської ради від 24 липня 2019 р. №1461/ІІІ «Про резонансні події в місті Славутич», яким позивачці, як посадовій особі органу судової влади, висловлено недовіру та вирішено звернутися у Вищу раду правосуддя України з вимогою притягнути суддю до дисциплінарної відповідальності та звільнити з займаної посади.

Підставою позову, на думку позивачки, є порушення відповідачем принципу законності (прийняття рішення за межею його компетенції), а також порушення незалежності і недоторканості судді та здійснення впливу на її діяльність.

Разом з тим, позивачка не обґрунтувала порушення оскаржуваною частиною рішення своїх суб`єктивних прав, свобод чи інтересів. У позові не зазначено до яких несприятливих наслідків для позивачки призвела або може призвести оскаржувана частина рішення. Адже висловлення Славутицькою міською радою недовіри судді не тягне за собою ніяких правових наслідків, оскільки такої процедури оцінювання органами місцевого самоврядування діяльності суддів діючим законодавством не передбачено.

Колегія суддів зауважує, що в силу пункту дев`ятого частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтування порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод і інтересів позивачки є її процесуальним обов`язком.

Щодо посилання позивача щодо можливого порушення відповідачем права незалежності і недоторканості судді та здійснення впливу на її діяльність, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги зазначені вище посилання позивача, оскільки такі спори не підлягають розгляду в адміністративному судочинстві. Позивачка в статусі посадової особи органу судової влади (в якості суб`єкта владних повноважень) не може звертатися до адміністративного суду за захистом прав незалежності і недоторканості судді. Втручання в будь-якій формі в діяльність судді є кримінальним правопорушенням (ст. 376 Кримінального кодексу України), що виключає можливість вирішення цих спірних правовідносин у адміністративному судочинстві. За регламентацією частини четвертої статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, суддя зобов`язаний звертатися з повідомленням до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора.

Звертає увагу, що позивачка не позбавлена права на звернення до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ст. 299 Цивільного кодексу України), але такі спори вирішуються в порядку цивільного судочинства.

В силу частини першої статті 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Оскільки позивачкою не доведено, що спірна частина рішення відповідача зумовила порушення її суб`єктивних прав та законних інтересів, а також враховуючи, що КАС України містить чітке визначення правил звернення до адміністративного суду, які позивачкою не дотримані, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не дає правової оцінки оскаржуваній частині рішення відповідача, покладеної в обґрунтування позовних вимог, оскільки встановлена судом обставина відсутності порушених прав позивачки, про захист яких вона просить, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Невмержицької Ірини Миколаївни - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

М.І. Кобаль