Справа № 826/12566/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року м. Київ № 826/12566/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., вирішивши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доВищого господарського суду України
про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії ,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Вищого господарського суду України (далі також - відповідач), в якому просить:

1. визнати протиправними дії Вищого господарського суду України в особі голови ліквідаційної комісії з припинення діяльності Вищого господарського суду України щодо відмови у нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 , судді Вищого господарського суду України суддівської винагороди у розмірах, визначених Законом України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів";

2. зобов`язати Вищий господарський суд України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 , судді Вищого господарського суду України суддівську винагороду, відповідно до пунктів 22, 24 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" та ст. 135 Закону від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус судів" в такому порядку:

- за період з 28.07.2017 по 14.12.2017 з розрахунку базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2017, регіонального коефіцієнту - 1,25, щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 70 відсотків посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду, щомісячної доплати в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду, як суддя що обіймає адміністративну посаду, щомісячної доплати в розмірі 15 відсотків посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду за науковий ступінь кандидата юридичних наук, щомісячної доплати в розмірі 10 відсотків посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці із ступенем секретності інформації: відомості та носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно" та "Таємно" з урахуванням раніше виплачених сум;

- за період з 15.12.2017 по 31.12.2017 з урахуванням базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2017 та застосуванням регіонального коефіцієнту - 1,25, без щомісячних доплат до посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду з урахуванням раніше виплачених сум;

3. зобов`язати Вищий господарський суд України з 01.01.2018 нарахувати і виплатити (виплачувати) ОСОБА_1 , судді Вищого господарського суду України суддівську винагороду, відповідно до пунктів 22, 24 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" та ст. 135 Закону від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" з урахуванням базового розміру посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 та застосуванням регіонального коефіцієнту - 1,25, без щомісячних доплат до посадового окладу судді вищого спеціалізованого суду з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що останній брав участь у конкурсі на зайняття посади судді у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.07.2017 року №317/вс-17 позивача визнано таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду України. Зазначає, що відповідно до пункту 44 розділу ІІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03.11.2016 року № 143/зп-16, позивач вважається таким, що підтвердив відповідність займаній посаді судді, позаяк, вважає, що має право на отримання суддівської винагороди у розмірі, встановленому відповідно до пунктів 22, 24 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» та статті 135 Закону України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус судів».

Звернувшись до відповідача із відповідною заявою про здійснення позивачу перерахунку суддівської винагороди, останньому відмовлено у її задоволенні, оскільки ОСОБА_1 не є суддею Верховного Суду, не зарахований до його штату і не здійснює правосуддя у цьому суді.

Позивач вважає відмову протиправною, оскільки пройшов кваліфікаційне оцінювання, в той час, як зарахування до штату Верховного Суду не є виключною підставою для отримання права на суддівську винагороду у розмірі, встановленому Законом України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

Крім того, оскільки, зокрема, Вищий господарський суд України є спеціалізованим судом в силу Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», позивач має беззаперечне право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених Законом України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» на підставі пункту 22 зазначеного Закону.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Через канцелярію суду 03.09.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що для отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених Законом України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суддя повинен відповідати двом критеріям: пройти кваліфікаційне оцінювання та займати штатну суддівську посаду і здійснювати правосуддя у відповідному суді. Таким чином, якщо суддя ОСОБА_1 підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, він набуде право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених Законом № 1402-VIII лише після зарахування до штату Верховного Суду та здійснення у цьому суді правосуддя.

Через канцелярію суду 17.09.2018 року позивачем подано відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримано з підстав, викладених у позовній заяві.

Через канцелярію суду 19.09.2018 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в якому, в підтримку правової позиції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, посилається на судову практику Верховного Суду щодо аналогічних спірних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 13.01.2005 року №2346-IV, зокрема ОСОБА_1 обрано на посаду судді Вищого господарського суду України безстроково.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 07.11.2016 року №145/зп-16 оголошено конкурс на зайняття 120 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.06.2017 року №317/вс-17 визнано ОСОБА_1 таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду.

Суддя Вищого господарського суду України ОСОБА_1 звернувся до голови ліквідаційної комісії з припинення діяльності Вищого господарського суду України із заявою від 30.01.2018 року вх.№01-08/150/18 про нарахування і виплату суддівської винагороди у відповідності до Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", в додаток до якої долучено копію рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27.06.2017 року №317/вс-17.

Листом від 14.02.2018 року №01-08/150/122/18 Вищим господарським судом України ОСОБА_1 повідомлено про відсутність підстав для задоволення заяви від 28.01.2018 року, оскільки заявник не здійснює правосуддя у Верховному Суді.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, додаткові пояснення по суті справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Стаття 23 Загальної декларації з прав людини, зокрема передбачає, що працюючий має право на справедливу та задовільну винагороду, яка б забезпечувала гідне існування для нього самого та його родини і яка, в разі необхідності, доповнюється іншими засобами соціального захисту.

Стаття 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996 року, яка ратифікована Верховною Радою України від 14.09.2006 року, передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду, Договірні Сторони зобов`язуються, зокрема: визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім`ям достатній життєвий рівень; здійснювати відрахування із заробітної плати тільки на умовах і в розмірах, передбачених національними законами або правилами чи встановлених колективними договорами або арбітражними рішеннями. Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження законних систем нарахування заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам.

30.03.2006 року набрав чинності Закон України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини". Відповідно до цього Закону суди України при розгляді справ повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права. 31.05.2006 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 784 "Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У загальновизнаній класифікації прав людини право на працю та справедливу винагороду відноситься до другого покоління прав людини. Ці права відрізняються не тільки предметом та часом виникнення, але й засобами та ступенем забезпечення, тому що їх реалізація передбачає та спирається на втручання держави.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Майном за практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, визнаються: законні сподівання на отримання власності, підприємницька діяльність, право займатися професійною діяльністю, авторські та суміжні права, ліцензії та дозволи, патенти, ділова репутація, майнові вимоги, боргові вимоги, пайові внески, (упущена) вигода, майбутні доходи, економічні інтереси, матеріальні та нематеріальні інтереси, цінні папери, акціонерний (статутний) капітал, зміна частки акціонерного (статутного) капіталу, дохід, заробітна плата, торгова марка, клієнтура, судові рішення з майнових питань, рішення КТС, виконавчі написи щодо майна, орендна плата, земельні ділянки, соціальні виплати, допомога по безробіттю, пенсії, заощадження, спадщина тощо.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Згідно із статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечення право кожного на справедливий суд врегульовано Законом України від 02.06.2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) (далі також Закон №1402).

Відповідно до статті 1 Закону №1402 судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Згідно з частиною другою статті 31 Закону №1402 вищими спеціалізованими судами є:

Вищий суд з питань інтелектуальної власності; Вищий антикорупційний суд.

Частиною першою статті 83 Закону №1402 встановлено, що Кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Відповідно до статті 135 Закону №1402 суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Відповідно до пункту 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Згідно з пунктом 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Відповідно до пункту 24 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить:

1) з 1 січня 2017 року:

а) для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

в) для судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Так, позивачем заявлено вимоги про нарахування і виплату йому суддівської винагороди, яка передбачена для вищого спеціалізованого суду.

Законодавцем закріплено можливість обрахування окладу суддівської винагороди винятково для судів першої, апеляційної інстанції, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду.

Слід зауважити, що Вищими спеціалізованими судами в Україні є Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд. Натомість, позивач продовжує обіймати посаду судді Вищого господарського суду України та докази його переведення до жодного іншого суду у матеріалах справи відсутні.

Згідно правової позиції Верховного Суду, зокрема, викладеної у постанові від 01.08.2018 року у справі №826/13355/17, право на отримання суддівської винагороди відповідно до норм Закону №1402, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду не лише були визнані такими, що підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному судді, а й зайняли відповідне місце у рейтингу на зайняття вакантних посад, й фактично здійснюють правосуддя у відповідному суді.

В свою чергу, позивач не здійснює правосуддя у відповідному суді (Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду), в той час, як рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України лише підтверджено здатність позивача правосуддя здійснювати, позаяк на позивача не поширюються гарантії незалежності судді у вигляді суддівської винагороди відповідно до положень Закону №1402.

Таким чином, доводи позивача, щодо нарахування і виплати йому суддівської винагороди згідно з нормами Закону №1402, є необґрунтованими.

Виходячи із аналізу положень Закону №1402, право на отримання суддівської винагороди за правилами частини другої статті 135 цього Закону, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

1) проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402 та статті 125 Конституції України.

2) зайняття відповідної вакантному місцю в рейтингу суддів посади судді до відповідного суду, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402 та статті 125 Конституції України.

3) зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402 та статті 125 Конституції України.

4) фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі частини першої статті 1 Закону №1402 та статті 125 Конституції України.

5) законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі частини першої статті 1 Закону №1402 та статті 125 Конституції України.

Отже, лише за сукупної наявності цих умов у судді виникає право на суддівську винагороду, передбачене Законом №1402.

Наявність у позивача лише деяких з зазначених умов не обумовлює виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених Законом №1402.

Враховуючи викладене, дії Вищого господарського суду України в особі голови ліквідаційної комісії з припинення діяльності Вищого господарського суду України щодо відмови у нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 , судді Вищого господарського суду України суддівської винагороди у розмірах, визначених Законом України від 02.06.2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" є правомірними, та не підлягають задоволенню як і решта позовних вимог, що є похідними.

Інші доводи позивача не спростовують висновків суду.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Беручи до уваги вищенаведене, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи позивача та відповідача щодо заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 9, 12, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статті 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Вищий господарський суд України (, адреса: 01016, м. Київ, вул. О. Копиленка, 6).

Повне рішення складено 02.11.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна