Справа № 640/19770/21
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 листопада 2021 року 09:48 № 640/19770/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., при секретарі судових засідань Левкович А.С., розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві

Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

(03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15)

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

за участю сторін:

представника позивача - не прибув

представника відповідача - не прибув

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцького Тимофія Костянтиновича щодо порушення передбаченого законодавством строку направлення боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження №52518420 від 04 жовтня 2016 року, щодо не закінчення виконавчого провадження та зобов`язати державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Васильченка Михайла Михайловича закінчити виконавче провадження №52518420 від 04 жовтня 2016 року у зв`язку із фактичним виконанням боржником рішення суду 26 січня 2017 року;

- визнати протиправними дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Левіцького Тимофія Костянтиновича щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 13 січня 2017 року у розмірі 19 166,81 грн. по виконавчому провадженні №52518420 від 04 жовтня 2016 року та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 13 січня 2017 року в розмірі 19 166,81 грн. по виконавчому провадженні №52518420 від 04 жовтня 2016 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що позивачем внесено грошові кошти одним платежем за двома виконавчими провадженнями №21300669 та №52518420, однак державним виконавцем ВП №52518420 не закінчено всупереч вимог статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Також представник позивача стверджував, що державний виконавець не надсилав постанови про відкриття виконавчого провадження №52518420, що є протиправною бездіяльністю та порушує його права як боржника.

Представник відповідача відзиву на адміністративний позов не надав, надав до суду копії матеріалів виконавчого провадження.

У призначене судове засідання представник відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у передбачений статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України спосіб.

Відповідно до вимог частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З наявних матеріалів справи вбачається, що на виконанні Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження №52518420 з примусового виконання виконавчого листа №2-5118/10, виданого 22 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 19 166,81 грн.

Так, постанова про відкриття виконавчого провадження №52518420 винесена 04 жовтня 2016 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії супровідного листа №1375/17 від 04 жовтня 2016 року копію постанови про відкриття виконавчого провадження надіслано позивачу як боржнику до виконання, іншим - до відома.

В межах вказаного виконавчого провадження № січня 2017 року державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 19 166,81 грн. у зв`язку з тим, що рішення суду не виконано.

Незгода позивача із бездіяльністю щодо не закінчення виконавчого провадження та прийняття постанови про стягнення виконавчого збору зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Вимогами статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Тобто, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом №1404-VIII заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Суд враховує, що суть адміністративного позову зводиться до оскарження бездіяльності державного виконавця щодо не закінчення виконавчого провадження №52518420.

Так, підстави для закінчення виконавчого провадження наведені у статті 39 Закону №1404-VIII.

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно частини 2 статті 39 Закону №1404-VIII постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Так, наявними матеріалами справи підтверджується факт сплати ОСОБА_1 26 січня 2017 року грошових коштів у розмірі 57 582,39 грн. за двома виконавчими провадженнями - №21300669 (сума - 38 415,58 грн.) та №52518420 (сума - 19 166,81 грн.).

На підставі розпорядження №21300669 від 28 листопада 2017 року державним виконавцем грошові кошти, що надійшли на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №2-1611/10, виданого 03 березня 2010 року суму 32 200,85 грн. перераховано на користь ПАТ «Фінанси та кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління АТ «Банк «Фінанси та кредит».

Також, відповідно до розпорядження № жовтня 2017 року державним виконавцем грошові кошти в сумі 57 582,39 грн., що надійшли на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №2-1611/10, виданого 03 березня 2010 року перераховано 3 223,28 грн. виконавчого збору.

При цьому, решту суми в розмірі 21 777,26 грн. згідно розпорядження №21300669 від 31 травня 2018 року перераховано на користь держави.

Наведені фактичні обставини свідчать, що позивачем сплачено необхідну суму для погашення заборгованості, яка існувала в межах ВП №52518420, а саме - 19 116,81 грн. сума заборгованості та 1 911,68 грн. - сума виконавчого збору.

Суд враховує, що факт сплати позивачем вказаної суми грошових коштів відповідачем не заперечується.

Однак, державним виконавцем Верес В.В. не вжито заходів щодо зарахування таких коштів на виконання виконавчого листа №2-5118/10, виданого 22 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, а перераховано як надлишкові кошти на користь стягувача ПАТ «Фінанси та кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління АТ «Банк «Фінанси та кредит».

Тобто, саме з вини державного виконавця шляхом невжиття ним належних заходів виконавчий документ №2-5118/10, виданий 22 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 19 166,81 грн. обліковується як невиконаний.

Суд враховує, що у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом.

Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнано протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність - це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

Зважаючи на фактичні обставини справи в контексті норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність з боку державного виконавця оскаржуваної бездіяльності стосовно прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки позивачем як боржником сплачено необхідну суму для погашення заборгованості згідно виконавчого документа, а зарахування таких коштів на рахунок держави не може нести для позивача негативні наслідки у вигляді існуючого відкритого виконавчого провадження №52518420.

Положеннями пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення провизнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З метою відновлення порушеного права позивача внаслідок неналежного виконання державним виконавцем обов`язку зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за виконавчим документом, наслідком чого є закінчення виконавчого провадження, суд приходить до висновку про необхідність зобов`язання відповідача зарахувати сплачені позивачем грошові кошти в розмірі 21 777,26 грн. на рахунок стягувача за виконавчим документом №2-5118/10, виданим 22 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 19 166,81 грн. та закінчити виконавче провадження №52518420 у зв`язку з фактичним виконанням рішення за виконавчим документом.

В частині вимог позивача щодо оскарження бездіяльності державного виконавця щодо ненадіслання постанови про відкриття виконавчого провадження, суд враховує наступне.

Так, порядок надсилання документів виконавчого провадження врегульовано вимогами статті 28 Закону №1404-VIII.

Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення (частина 1 статті 28 Закону №1404-VIII).

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що супровідним листом №1375/17 від 04 жовтня 2016 року копію постанови про відкриття виконавчого провадження №52518420 надіслано позивачу як боржнику до виконання, іншим - до відома.

Також, в матеріалах виконавчого провадження міститься копія конверту, на якому наявна відмітка із зазначенням номера супровідного листа №1375/17 та який адресований позивачу на його адресу місця проживання: АДРЕСА_2 . Вказаний конверт повернувся до органу виконавчої служби «за закінченням встановленого строку зберігання», що спростовує твердження позивача, що постанова про відкриття виконавчого провадження йому не надсилалась.

При цьому, на думку суду, твердження «не надсилалась» та «не отримувалась» не є тотожними, адже отримання поштового відправлення інколи залежить від волевиявлення адресата.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в даній частині.

Стосовно вимог щодо оскарження постанови про стягнення виконавчого збору від 13 січня 2017 року, суд зазначає, що позиція позивача з частині її оскарження зводиться до того, що державним виконавцем не вчинялось виконавчих дій для примусового виконання виконавчого документа, що виключає можливість стягнення з боржника виконавчого збору.

Вимогами статті 27 Закону №1404-VIII (в редакції станом на момент винесення постанови від 13 січня 2017 року) передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Так, з наявних матеріалів справи вбачається, що згідно виконавчого листа №2-5118/10, виданого 22 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва, з ОСОБА_1 стягненню підлягала заборгованості в розмірі 19 166,81 грн.

З урахуванням положень чинної на дату винесення постанови про стягнення виконавчого збору редакції статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір підлягав стягненню у разі фактичного стягнення суми за виконавчим документом. При цьому, стягненню підлягає 10 % від суми, що фактично стягнута.

В той же час, зі змісту спірної постанови від 13 січня 2017 року вбачається, що рішення суду не виконано, у зв`язку з чим державним виконавцем нараховано виконавчий збір у розмірі, що дорівнює сумі заборгованості (19 166,81 грн.), що не узгоджується з вимогами чинного законодавства навіть у разі фактичного стягнення заборгованості за рішенням згідно виконавчого документу.

Суд враховує, що постановою від 24 вересня 2021 року про виправлення помилки у процесуальному документів внесено виправлення до документу «постанова про стягнення виконавчого збору» від 13 січня 2017 року, а саме: з невірно зазначеної суми стягнення виконавчого збору 19 166,81 грн. на вірну 1 916,68 грн.

Додатково суд враховує, що Касаційний цивільний суд у складі ВС (постанова від 18 квітня 2018 року у справі №761/11524/15-ц) та Касаційний господарський суд у складі ВС (постанова від 15 лютого 2018 року у справі №910/1587/13) вирішили, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №2540/3203/18 дійшла висновку, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення суду, та фактичне стягнення суми боргу. У постанові від 11 березня 2020 року наголошується, що виконавчий збір за своїм змістом є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зі змісту постанови про стягнення виконавчого збору від 13 січня 2017 року вбачається, що заборгованість за виконавчим документом не погашена.

При цьому, матеріали адміністративної справи містять докази добровільного виконання позивачем рішення суду, що підтверджується копією квитанції №347 від 26 січня 2017 року, що виключає виконання державним виконавцем примусових заходів.

Відтак, зважаючи на фактичні обставини справи, а також враховуючи практику Верховного Суду, суд приходить до висновку про безпідставність винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 13 січня 2017 року та наявність підстав для її скасування в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а згідно частини 2 цієї статті Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Стосовно вимоги про стягнення на користь позивача судових витрат, понесених на правову допомогу, суд враховує наступне.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом пункту першого частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно з пунктом четвертим частини 1статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт дев`ятий частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт шостий частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Матеріалами справи підтверджено, що 15 червня 2021 року між позивачем та Адвокатським бюро «Максима Кривов`яза» укладено договір про надання правової допомоги №22/21, пунктом 1.1 якого передбачено, що клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання на представництво його інтересів у кримінальних провадження, здійсненні захисту та представництва відповідно до ст.ст. 45-54, 58 КПК України з усіма правами захисника або представника у кримінальному провадженні.

Пунктом 1.2 вказаного договору клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання на представництво його інтересів та надання правової допомоги у цивільному, господарському, адміністративному судочинстві з усіма правами сторони, третьої особи.

Також, в матеріалах справи наявні копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; ордер та попередній розрахунок розміру витрат на правову допомогу від 12 липня 2021 року, згідно якого загальна сума витрат становить 25 000,00 грн.

Так, до складу витрат на правову допомогу входить: зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції, ознайомлення із наданими клієнтом матеріалами (1 год) - 1 000,00 грн.; аналіз судової практики, надсилання клопотань, адвокатських запитів , аналіз матеріалів наданих клієнтом та отриманих від відповідача (1 год) - 3 000,00 грн.; написання та надсилання позовної заяви разом з додатками (1 год.) - 4 000,00 грн., написання та надсилання заперечень на відзив (1 год.) - 2 000,00 грн., гонорар успіху - 15 000,00 грн.

В судовому засіданні 04 жовтня 2021 року представником позивача заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи доказів оплати витрат, понесених позивачем на професійну правову допомогу.

З огляду на те, що відповідачем відзив на адміністративний позов не надавався, що виключає написання та надсилання заперечень на відзив, судом не вбачається підстав для стягнення на користь позивача вказаних у розрахунку відповідно 2 000,00 грн.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення адміністративного позову витрати підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не закінчення виконавчого провадження №52518420 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Зобов`язати державного виконавця Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зарахувати сплачені ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 21 777,26 грн. на рахунок стягувача за виконавчим документом №2-5118/10, виданим 22 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 19 166,81 грн. та закінчити виконавче провадження №52518420 у зв`язку з фактичним виконанням рішення за виконавчим документом.

Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 13 січня 2017 року у розмірі 19 166,81 грн. по виконавчому провадженні №52518420.

В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок та 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.Б. Федорчук