Справа № 580/2867/20
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2867/20
УХВАЛА

04 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Собківа Я.М.

При секретарі: Шепель О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління поліції охорони в Черкаській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України, Управління поліції охорони в Черкаській області, в якій просив:

1) визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України в призначенні і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою КМУ №850 від 21 жовтня 2015 року;

2) зобов`язати Управління поліції охорони в Черкаській області повторно надіслати до Міністерства внутрішніх справ України висновок та документи для призначення позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою КМУ №850 від 21 жовтня 2015 року;

3) зобов`язати Міністерства внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ІІ групи інвалідності 06 серпня 2018 року, відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою КМУ №850 від 21 жовтня 2015 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року в задоволенні даного позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року скасовано та прийнято нове.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління поліції охорони в Черкаській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України в призначенні і виплаті позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою КМУ №850 від 21 жовтня 2015 року.

Зобов`язано Управління поліції охорони в Черкаській області повторно надіслати до Міністерства внутрішніх справ України висновок та документи для призначення позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою КМУ №850 від 21 жовтня 2015 року.

Зобов`язано Міністерства внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ІІ групи інвалідності 06 серпня 2018 року, відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою КМУ №850 від 21 жовтня 2015 року.

25 серпня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про встановлення судового контролю за виконанням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду 19 січня 2021 року, у якій заявником зазначено, що на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від січня 2021 року у справі № 580/2867/20 Міністерством внутрішніх справ України 14 травня 2021 року затверджено Висновок про призначення одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою КМУ №850 від 21 жовтня 2015 року.

У вищевказаному висновку зазначено, що виплата одноразової грошової допомоги повинна здійснюватись за рахунок коштів, передбачених бюджетом для Національної поліції України.

Однак, вищевказаною постановою зобов`язано не тільки призначити одноразову грошову допомогу, а і здійснити її виплату. Проте, на заяву ОСОБА_1 з вимогою терміново здійснити виплату одноразової грошової допомоги в сумі 364 780,00 грн. було повідомлено, що йому буде виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 364780,00 грн. у порядку черговості згідно з датою прийняття МВС рішення про її призначення за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом для Національної поліції на зазначені цілі.

Тобто, на переконання заявника, Міністерством внутрішніх справ України не виконано в повному обсязі рішення суду у справі № 580/2867/20, яке набрало законної сили.

У заяві позивач просить на підставі статті 382 КАС України зобов`язати Міністерство оборони України подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 у справі № 580/2867/20.

Запитом від 06 вересня 2021 року апеляційним судом було витребувано у суду першої інстанції справу № 580/2867/20 для подальшого належного розгляду заяви позивача.

24 вересня 2021 року супровідним листом з Черкаського окружного адміністративного суду на запит 06 вересня 2021 року від надійшла справа № 580/2867/20.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи поданого клопотання, колегія суддів вважає за необхідне залишити його без задоволення, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1, 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ч. 2 статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).

Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Судом можуть бути вжиті заходи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду.

На підставі аналізу статей 3, 8, частин 1 та 2 статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, згідно положень частин 1 та 2 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про те, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання свої зобов`язань у межах відповідної справи.

Тобто, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду, а не його обов`язком.

Крім того, правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований, у тому числі, приписами статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.

Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Як вбачається зі заяви позивача, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 у справі №580/2867/20 на даний час не виконана відповідачем, оскільки Міністерством внутрішніх справ України не здійснено виплату одноразової грошової допомоги в сумі 364 780,00 грн., натомість, повідомлено позивачу, що йому буде виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 364 780,00 грн. у порядку черговості згідно з датою прийняття МВС рішення про її призначення за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом для Національної поліції на зазначені цілі.

Так, відповідачем листом від 19 липня 2021 року № П-88 повідомлено, що згідно із затвердженим Державним секретарем МВС Тахтаєм О.В. висновком про призначення ОГД та відповідно до пункту 10 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850, постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 року № 1146 «Про внесення змін до Положення про Національну поліцію» ОСОБА_1 буде виплачено ОГД в розмірі 364 780,00 грн. у порядку черговості згідно з датою прийняття МВС рішення про її призначення за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом для Національної поліції на зазначені цілі.

Надаючи оцінку вищевказаним доводам, колегія суддів зазначає, що чинне законодавство, зокрема, положення статті 382 КАС України, не встановлюють, з яких підстав на суб`єкта владних повноважень може бути покладено обов`язок щодо подачі звіту про виконання судового рішення.

У той же час, за змістом норм статті 129-1 Конституції України, статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо обов`язковості судового рішення, такою підставою є обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги те, що в резолютивній частині рішення апеляційного суду визначено обов`язок відповідача щодо прийняття рішення про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ІІ групи інвалідності 06 серпня 2018 року, відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою КМУ №850, а не щодо безпосереднього здійснення виплати такої грошової допомоги, а також з огляду на те, що висновком, затвердженим Державним секретарем МВС Тахтаєм О.В., призначено позивачу одноразову грошову допомогу, колегія суддів вважає, що немає підстав стверджувати про невиконання відповідачем рішення суду, що набрало законної сили.

В той же час, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він може звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, що також передбачає судовий контроль за виконанням судового рішення або в порядку примусового виконання рішення відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого контроль за виконанням судового рішення здійснюється державним виконавцем шляхом вчинення дій примусового характеру, зокрема, шляхом накладення на боржника штрафу за невиконання судового рішення та направленням подання про порушення кримінальної справи за його невиконання.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що на даний час відсутні підстави для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у даній справі шляхом подання звіту про виконання судового рішення в порядку статті 382 КАС України.

Відповідно, з урахуванням положень статті 382 КАС України, заява ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 311, 321, 325, 328, 382 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю у справі №580/2867/20 - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений статтею 329 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Я.М. Собків