Справа № 640/639/21
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/639/21 Головуючий у 1-й інстанції: Шейко Т.І.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

за участю секретаря Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України в особі ліквідаційної комісії, Верховного Суду, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Державна казначейська служба України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Вищого адміністративного суду України в особі ліквідаційної комісії щодо виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі 3 суддівських винагород;

- зобов`язати Вищий адміністративний суд України в особі ліквідаційної комісії здійснити нарахування йому вихідної допомоги судді відповідно до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)2020) у розмірі 10 місячних заробітних плат та виплатити йому суму недоотриманої вихідної допомоги з утриманням відповідних податків і зборів;

- стягнути з Вищого адміністративного суду України в особі ліквідаційної комісії на його користь суму недоотриманої вихідної допомоги в розмірі 423 763, 20 грн.

- зобов`язати Верховний Суд як головного розпорядника коштів за бюджетною програмою, по якій здійснюється фінансування виплат вихідної допомоги суддям Вищого адміністративного суду України, забезпечити в повному обсязі фінансування вищевказаних витрат в порядку, визначеному бюджетним законодавством.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2021 позов задоволено частково: визнано протиправними дії Вищого адміністративного суду України в особі ліквідаційної комісії щодо виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі 3 суддівських винагород, замість 10 суддівських винагород; стягнуто з Вищого адміністративного суду України в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 недоотриману суму вихідної допомоги в розмірі 423 763, 20 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням голова ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Верховної Ради України від 22.10.2009 № 1684-VІ ОСОБА_1 був обраний на посаду судді Вищого адміністративного суду України та обіймав посаду судді до 25.11.2020.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 24.11.2020 №3231/о/15-20 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Вищого адміністративного суду України у зв`язку з поданням заяви про відставку» позивача звільнено з указаної посади судді на підставі його заяви, яка надійшла до Вищої ради правосуддя 12.11.2020.

На підставі цього рішення Вищої ради правосуддя Вищий адміністративний суд України в особі голови ліквідаційної комісії видав наказ від 25.11.2020 № 21-К «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату суду» позивача 25.11.2020 відраховано зі штату Вищого адміністративного суду України та, поміж іншого, вирішено виплатити йому вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород.

Не погоджуючись із таким наказом в частині визначеного йому розміру вихідної допомоги, ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України в особі ліквідаційної комісії із заявою про виплату вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ.

Листом від 29.12.2020 №330/12-14/20 Вищий адміністративний суд України в особі Голови ліквідаційної комісії повідомив позивача про відсутність правових підстав для виплати йому вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ.

Як вбачається з розрахункових листів за листопад та грудень 2020 року позивачу було нараховано та виплачено вихідну допомогу в розмірі 3 суддівських винагород, а саме в розмірі 181 612,80 грн. (60 537,60 грн. х 3), тоді як згідно з його доводами належало до нарахування та виплати 605 376,00 грн. (60 537,60 грн. х 10). Таким чином, сума протиправно недонарахованої та невиплаченої вихідної допомоги, як уважає позивач, становить 423 763,20 грн. (605 376,00 грн. - 181 612,80 грн.).

Вважаючи протиправними дії Вищого адміністративного суду України в особі ліквідаційної комісії щодо виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі 3 суддівських винагород, позивач звернувся до суду першої інстанції із даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, мотивував своє рішення тим, що Вищий адміністративний суд України в особі ліквідаційної комісії при звільненні позивача у відставку необґрунтовано виплатив йому вихідну допомогу в розмірі 3 суддівських винагород, оскільки правовідносини між сторонами щодо виплати позивачу вихідної допомоги виникли після прийняття Конституційним Судом рішення від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020, що зумовлює необхідність застосування до цих правовідносин статті 136 Закону № 2453-VІ, відповідно до якої судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки апелянт у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Конституційний Суд України згідно з позицією, викладеною в рішенні від 19.11.2013 № 10-рп/2013, вказав, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим, парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому, законодавець може розглядати їх як об`єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України.

Частиною третьою статі 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ зі змінами (далі - Закон України № 2862-ХІІ) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Закон втратив чинність на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ (далі - Закон України № 2453-VI).

Законом України № 2453-VІ змінено розмір суддівської винагороди, а саме встановлено поетапне збільшення посадового окладу судді і відповідно зменшено розмір вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку. Так, згідно із статтею 136 цього Закону судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.

У подальшому, підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014, виключено статтю 136 у Законі України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VII (далі також - Закон № 1402-VII), який набрав чинності 30.09.2016, виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою відновлено, і статтею 143 цього Закону визначено розмір вихідної допомоги - 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

Отже, до внесення змін Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII частиною першою статті 136 Закону №2453-VІ передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Пунктом 2 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VІI визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон №2453-VІ, крім положень, зазначених в пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Разом з тим, відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VІI з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються Законом №2453-VІ.

Враховуючи зазначену правову норму, права, обов`язки та гарантії позивача, в тому числі при виході у відставку, визначаються саме Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ.

При цьому, рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні».

Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, якщо інше не встановлено самим рішенням.

Також, у рішенні від 30.09.2010 №20-рп/2010 Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.

Як зазначалось вище, рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020 визнано такими, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Таким чином, дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» втратила чинність 15.04.2020.

Колегія суддів зауважує, що заява позивача до Вищої ради правосуддя про звільнення з посади судді Вищого адміністративного суду України у відставку надійшла 12.11.2020 та рішення Вищою радою правосуддя про його звільнення у відставку прийняте 24.11.2020.

Таким чином, судом першої інстанції вірно було встановлено, що правовідносини між сторонами щодо виплати позивачу вихідної допомоги виникли після прийняття Конституційним Судом України рішення від 15.04.2020 №2-р(ІІ)/2020, що зумовлює необхідність застосування до цих правовідносин статті 136 Закону № 2453-VІ, відповідно до якої судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

При цьому, стаття 143 Закону №1402-VII, що передбачає виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки пунктом 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» указаного Закону чітко визначено, що права, обов`язки, гарантії суддів, зокрема, Вищого адміністративного суду України до припинення його діяльності та ліквідації в установленому законом порядку визначаються Законом №2453-VІ, який, у свою чергу, передбачає виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних суддівських винагород.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Вищий адміністративний суд України в особі ліквідаційної комісії при звільненні позивача у відставку необґрунтовано виплатив йому вихідну допомогу в розмірі 3 суддівських винагород, замість 10 суддівських винагород, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також, колегія суддів вважає, що з метою належного поновлення порушеного права позивача на отримання належної йому у повному розмірі вихідної допомоги, суд першої інстанції вірно стягнув з Вищого адміністративного суду України в особі ліквідаційної комісії на його користь недоотриману суму вихідної допомоги в розмірі 423 763, 20 грн.

При цьому, доводи та аргументи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу голови ліквідаційної комісії Вищого адміністративного суду України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.08.2021 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлений 03.11.2021.