Справа № 260/1108/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/1108/21 пров. № А/857/13769/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Сеника Р. П.,

за участю секретаря судового засідання Смолинця А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Калинич Я. М. у м. Ужгороді, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

29.03.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу начальника Ужгородського управління Головного управління ДПС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.02.2020 № В-27789-17.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що за спірний період вона не займалася підприємницькою діяльністю на території України та доходу не отримувала, у зазначений період була найманим працівником, за якого роботодавцем сплачено всі встановлені законодавством податки і збори, в тому числі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відтак, контролюючим органом безпідставно винесено оскаржувану вимогу.

Також у позовній заяві позивач просила стягнути з Головного управління ДПС у Закарпатській області за рахунок його бюджетних асигнувань на її користь 908 грн судового збору та 4000 грн витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.06.2021 позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу начальника Ужгородського управління Головного управління ДПС у Закарпатській області про сплату боргу (недоїмки) від 19.02.2020 №Ф-27789-17. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн та 1500 грн витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач зобов`язана сплачувати єдиний соціальний внесок як особа, яка провадить підприємницьку діяльність, незалежно від отриманих доходів. Зазначає, що при вирішенні питання про стягнення на користь позивача судових витрат, суд першої інстанції не оцінив рівень витрат на правничу допомогу за критеріями реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Натомість, предмет спору у даній справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, що виключає підстави для стягнення судових витрат на правничу допомогу.

В судове засідання з апеляційного розгляду справи учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд справи здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 02.03.2001 ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець. Записи про припинення такої діяльності відсутні. Однак, зазначено, що свідоцтво про державну реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця визнано недійсним.

19.02.2020 Головним управлінням ДПС у Закарпатській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-27789-17, згідно з якою станом на 31.01.2020 заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 29293,44 грн, яку протягом 10 календарних днів з дня одержання цієї вимоги необхідно сплатити на відповідний рахунок. Борг зі сплати єдиного внеску виник за 2018-2020 роки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є учасником системи загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманий працівник, відтак, не має обов`язку сплачувати єдиний внесок як фізична особа-підприємець за відсутності доходу від здійснення такої діяльності, а тому відповідачем протиправно винесено оскаржувану вимогу.

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

За визначенням пункту другого частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Перелік платників єдиного внеску передбачений статтею четвертою Закону № 2464-VI, серед якого, зокрема, є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Апеляційний суд звертає увагу, що у спірний період з 2018 по 2020 рік ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з Відділом освіти Ужгородської райдержадміністрації, який, як роботодавець, здійснював сплату єдиного внеску за позивача.

Відтак, предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги з огляду на наявність у позивача як фізичної особи-підприємця обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок у мінімальному розмірі, якщо протягом 2018-2020 років вона була найманим працівником та її роботодавець сплачував за неї єдиний соціальний внесок у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.

Так, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Разом з тим, спір з аналогічними обставинами та правовідносинами був неодноразово предметом розгляду Верховним Судом, який сформував усталену практику у подібних правовідносинах. Так, у постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та в подальшому у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 Верховний Суд, проаналізувавши норми Податкового кодексу України та Закону № 2464-VI, дійшов висновку, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Як встановлено з матеріалів справи, протягом 2018 - 2020 років позивач була найманим працівником. У цей період роботодавець сплачував за неї єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що не заперечується Головним управлінням ДПС у Закарпатській області та підтверджується матеріалами справи (а. с. 8).

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності з матеріалів справи не встановлено.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесено оскаржувану вимогу (2018 - 2020 роки), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність винесення Головним управлінням ДПС у Закарпатській області оскаржуваної вимоги про сплату єдиного внеску на суму 29293,44 грн, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Що стосується доводів Головного управління ДПС у Закарпатській області про відсутність підстав для стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн, апеляційний суд зазначає, що позивачем належним чином підтверджено витрати в суді першої інстанції на послуги адвоката Розмана С. Ю. в розмірі 4000 грн, які включали в себе надання консультації та підготовку позовних матеріалів щодо оскарження вимоги від 19.02.2020 № А-27789-17.

Разом з тим, керуючись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката у цьому випадку має бути зменшений та складає 1500,00 грн.

Колегія суддів критично ставиться до доводів скаржника про неспівмірність витрат на правову допомогу у конкретній справі, оскільки відповідач не обґрунтував своєї позиції щодо вказаного та не зазначив, яким розмір гонорару адвокату вважає співмірним із наданими ним послугами.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі № 260/1108/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 04.11.2021