Справа № 640/23222/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 року м. Київ № 640/23222/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доКиївської обласної прокуратури
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет споруКиєво-Святошинська місцева прокуратура Київської області
пропоновлення на роботі
представники учасників справи:позивача - Романюк І.М. ; відповідача - Борисюк А.А.; третьої особи - не з`явилися

(у судовому засіданні 29.09.2021, відповідно до ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення)),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, до Прокуратури Київської області (адреса: 01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2, ідентифікаційний код 02909996) (надалі - відповідач, Прокуратура), в якому, з урахуванням поданих уточнень згідно заяви № 326/05/21-Р від 27.05.2021 «Про зміну предмету позову», просить суд:

- визнати незаконними дії Прокуратури Київської області про призначення ОСОБА_1 прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури на підставі наказу № 52 від 26 липня 2019 року;

- зобов`язати Прокуратуру Київської області протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 про виключення запису стосовно призначення прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури на підставі наказу № 52 від 26 липня 2019 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ Прокуратури Київської області від 24 жовтня 2019 року № 615к про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру";

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора окружної прокуратури, яка є рівнозначною посаді, займаної (28.10.2020) ОСОБА_1 ;

- стягнути з Прокуратури Київської області (, адреса: 01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , розрахунковий номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2019 по момент винесення рішення по даній справі;

- стягнути з Прокуратури Київської області (, адреса: 01601, м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , розрахунковий номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує, що його було звільнено протиправно з порушенням вимог діючого законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.12.2019 (суддя Пащенко К.С.) відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 640/23222/19 у порядку письмового провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання; залучено Києво-Святошинську місцеву прокуратуру Київської області (адреса: 08131, Київська область, с. Софіївська Борщагівка, вул. Соборна, 67) (надалі - третя особа або Місцева прокуратура) до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на правомірність своїх дій, з підстав, викладених у вказаному відзиві.

У відповіді на відзив позивач заперечує проти позиції відповідача та наголошує, що під час звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури та призначення такого на посаду прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури відповідачем були порушені вимоги 41 Закону України "Про прокуратуру"; відсутнє рішення про скорочення штату, реорганізацію чи ліквідацію роботодавця; відповідач при звільненні позивача мав діяти у відповідності як до положень спеціальних норм законодавства про прокуратуру так і положень загальних норм трудового законодавства, в частині, що не врегульована спеціальними нормами законодавства; також позивач вказує, що є всі підстави для поновлення його на посаді.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.09.2020 витребувано у Прокуратури Київської області належним чином завірені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 ; а також інформацію про розмір заробітної плати ОСОБА_1 та розрахунок розміру середнього заробітку на момент його звільнення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.04.2021 вирішено питання виходу зі спрощеного позовного провадження; постановлено здійснювати розгляд адміністративної справи № 640/23222/19 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання на 29.04.21.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.06.2021 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 29.07.2021.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.09.2021 замінено назву відповідача у справі № 640/23222/19 з «Прокуратури Київської області» на «Київська обласна прокуратура».

Поряд із цим у судових засіданнях 29.04.21, 27.05.21, 09.06.2021, 23.06.2021, 29.07.2021, 08.09.2021 судом оголошувались перерви, розгляд справи призначено на 29.09.2021.

Вказаного дня представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

З липня 2009 року по жовтень 2019 року позивач навчався та працював в органах прокуратури, що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_1 , саме:

- з липня 2009 року по червень 2011 року позивач навчався в Національній академії прокуратури України;

- з лютого 2011 року по травень 2011 року - проходив стажування в органах Прокуратури Київської області;

- з червня 2011 року по листопад 2011 року - працював помічником прокурора м. Біла Церква;

- з червня 2012 року по грудень 2012 року - працював прокурором Прокуратури м. Біла Церква;

- з січня 2013 року по жовтень 2015 року - навчався в Національній академії прокуратури України на аспірантурі;

- з грудня 2015 року по серпень 2018 року - працював заступником керівника Броварської місцевої прокуратури Київської області;

- в серпня 2018 року - працював прокурором Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури;

- з серпня 2018 року по травень 2019 року - працював начальником Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури;

- з травня 2019 року - працював начальником Обухівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури;

- в липні 2019 року - працював начальником Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури;

- з липня 2019 року по жовтень 2019 року - працював прокурором Києво-Святошинської місцевої прокуратури.

Згідно наказу Прокуратури від 24.10.2019 № 615к, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", позивач був звільнений з посади прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури з 28.10.2019. Під час звільнення ОСОБА_1 отримана трудова книжка.

Не погоджуючись з вказаними діями відповідача, вважаючи їх необґрунтованими та протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд вказує таке.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 22 Конституції України, Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частинами першою та другою статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 38, частин першої, другої статті 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 222 Кодексу законів про працю України, особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону України "Про прокуратуру", є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У силу частини третьої статті 16 цього Закону, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі N 21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Отже, положення Кодексу законів про працю України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Саме з така позиція висловлена Верховним Судом у постанові у справі № 804/211/16 від 08.10.2019.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII "Про прокуратуру" (тут і надалі - Закон № 1697 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про прокуратуру" систему прокуратури України становлять: офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури, окружні прокуратури; спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Статтею 12 Закону № 1697 визначено, що у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону. Місцеву прокуратуру очолює керівник місцевої прокуратури, який має першого заступника та не більше двох заступників. У структурі місцевої прокуратури в разі необхідності утворюються такі підрозділи, як відділи.

У Додатку до Закону № 1697 "Перелік і територіальна юрисдикція місцевих та військових прокуратур" визначено перелік місцевих прокуратур та їх територіальну юрисдикцію. Так, зокрема, у Київській області діє Києво-Святошинська місцева прокуратура, юрисдикція якої поширюється на Вишгородський район, місто Васильків, Васильківський район, місто Ірпінь, Києво-Святошинський район, місто Буча, місто Обухів, Обухівський район, Макарівський район.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 41 Закону № 1697, повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Наказом № 52 від 26.07.2019 (далі - Наказ № 52) керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, звільнено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади начальника Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області за власним бажанням.

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 , після звільнення з вказаної вище посади, він перебував на посаді прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Згідно з ч. 5 ст. 41 Закону № 1697, після звільнення прокурора з адміністративної посади або припинення його повноважень на цій посаді він не пізніше одного місяця призначається на одну з вакантних посад у цьому ж органі прокуратури або в разі відсутності вакантних посад переводиться на посаду до іншого органу прокуратури того ж або нижчого рівня за його письмовою згодою. У таких випадках рішення про призначення на посаду приймається керівником відповідного органу прокуратури. У разі відмови прокурора від призначення на вакантну посаду у відповідному органі прокуратури або від переведення на посаду до іншого органу прокуратури у зазначений строк прокурор звільняється з посади прокурора.

Аналізуючи вказану норму Закону № 1697, суд зазначає, що у даному випадку органом прокуратури є саме Прокуратура Київської області, якій підпорядкована Києво-Святошинська місцева прокуратура Київської області, в якій Васильківський відділ Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області - це структурний підрозділ (відділ) вказаної місцевої прокуратури. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як юридична особа зареєстрована саме Київська обласна прокуратура - ідентифікаційний код 02909996.

Разом з тим, суд зазначає, що підставою для прийняття Наказу № 52 стала власна заява ОСОБА_1 про звільнення з адміністративної посади, а саме - начальника Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Доводи позивача фактично зводяться до оскарження бездіяльності відповідача, щодо його призначення на вакантну посаду прокурора, повідомлення про наявність чи відсутність вакантних посад у відповідно відділі прокуратури Київської області.

Суд зауважує, що вказані доводи не можуть бути підставою для скасування Наказу № 52, оскільки він винесений у відповідності до норм чинного законодавства, а дії відповідача щодо його бездіяльності при призначенні чи переведені на відповідну посаду ОСОБА_1 є окремою вимогою, яка не заявлялася позивачем у даній справі, і тому суд не може надавати оцінку вказаним доводам, так як вони не стосуються предмету спору у даній справі.

Таким чином суд дійшов висновку, що Наказ № 52 прийнятий відповідачем у межах наданих йому повноважень та у відповідності до норм законодавства, чинних на момент його прийняття, тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Щодо вирішення питання правомірності звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697, суд виходить з такого.

Відповідно до п. 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон № 113) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Судом встановлено, що у своїй позовній заяві позивач вказує на те, що ним була пройдена атестація, що підтверджується протоколом засідання Київської конкурсної комісії з проведення відкритого чотирирівневого конкурсу кандидатів на адміністративні посади у місцевих прокуратурах від 19.11.2015.

Разом з тим, згідно з пп. 1 п. 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем не подавалася заява про переведення та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді наведені у статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 (в редакції станом на дату видання спірного Наказу), прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Наказом № 615-к від 24.10.2019 позивача було звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 з посади прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області з 28.10.2019.

Право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення також закріплені статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України).

Відповідно до статті 222 КЗпП України, особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону України "Про прокуратуру", є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч. 3 цієї статті Закону, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

Отже, положення КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, оскільки такі правовідносини врегульовані спеціальним законодавством. Саме таку позицію висловлено Верховним Судом у постанові у справі № 804/211/16 від 08 жовтня 2019 року.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що помилковими є доводи позивача про те, що до даних правовідносин слід застосовувати положення КЗпП України, оскільки вказані правовідносини врегульовані спеціальним законодавством.

Суд звертає увагу на приписи п.п. 6, 19 Розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113), якими передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Наведеними нормами закону спростовуються усі доводи позивача про знаходження у стані повної правової невизначеності, адже законом явно та очевидно з достатньою поза розумним сумнівом чіткістю було передбачено як ліквідацію існуючих раніше органів прокуратури і створення нових органів прокуратури, так і правові наслідки такої ліквідації для прокурорів.

За приписами пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 113 прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 10 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 113 передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.

Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком "Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації", затвердженим 03.10.2019 наказом Генерального прокурора № 221 (далі Порядок № 221).

Пунктом 9 розділу І Порядку № 221 передбачено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 цього Порядку.

Згідно з пунктом 10 розділу І Порядку № 221 заява, вказана у пункті 9 розділу І цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто.

З наведених норм закону слідує, що законодавець ввів у дію чітко та однозначно визначену процедуру реформування органів прокуратури, зазначивши, які саме дії мають вчинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окресливши умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації.

Наслідки відмови від проходження атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю.

Зокрема, п.п. 1 п. 19 розділу ІІ Закону України № 113 передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах і не подали у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Тобто, позивач був ознайомлений з приписами Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", з наказом Генерального прокурора № 221 від 03.10.2019, яким затверджено Порядок проходження прокурорами атестації, однак, у встановлений строк відповідної заяви Генеральному прокурору про переведення до обласної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію не подав.

Таким чином, на переконання суду, у спірних правовідносинах позивач знаходився у стані повної правової визначеності, коли маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності повністю усвідомлювала юридичні наслідки неподання заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

При цьому, чітко визначеною нормою закону моментом звільнення у даному конкретному випадку є не завершення процесу ліквідації органу прокуратури, завершення процесу реорганізації органу прокуратури чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події зумовленою саме неподанням заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Суд звертає увагу на ту обставину, що мотиви, якими позивач обґрунтовує свою позицію та необхідність скасування спірного наказу про звільнення, фактично свідчать про його незгоду із положеннями Закону № 113, які, на його думку, порушують права та гарантії позивача, що визначені Кодексом законів про працю та Конституцією України.

Однак, посилання позивача на те, що положення Закону України № 113, а також Порядку № 221 звужують та порушують права позивача, на думку суду, не можуть бути підставою для задоволення даного адміністративного позову, адже відповідні положення є чинними, а тому підстави для їх неврахування в межах розгляду даної справи, відсутні.

Суд вважає за необхідне вказати на те, що запровадження законодавцем такого механізму реформування органів прокуратури України безперечно є втручанням у приватне життя особи прокурора у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) в аспекті умов проходження публічної служби (професійної діяльності). Проте, таке втручання у даному конкретному випадку прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну ціль відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України.

Міра втручання з боку держави у сферу приватного життя особи в аспекті професійної діяльності у даному випадку є повністю співставною із ступенем втручання держави з аналогічною метою у діяльність особи на посаді професійного судді, що було визнано законним і конституційним згідно з висновком Конституційного суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016.

У даному конкретному випадку суд не знаходить підстав для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства на формування корпусу прокурорів системи органів прокуратури України та приватним інтересом заявника на продовження служби в органах прокуратури оминаючи процедуру атестації.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування наказу Прокуратури Київської області від 24 жовтня 2019 року № 615к про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора окружної прокуратури, а також стягнення з Прокуратури Київської області заробітну плату за час вимушеного прогулу з 28.10.2019 та вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.

У відповідності до частин 1, 2, 4 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 КАС України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72- 77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову № 25/11/1-19 від 25.11.2019, з урахуванням поданих уточнень згідно заяви № 326/05/21-Р від 27.05.2021 «Про зміну предмету позову», ОСОБА_1 - відмовити повністю - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення складено 01.11.2021.

Суддя К.С. Пащенко