Справа № 120/14786/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

м. Вінниця

05 листопада 2021 р. Справа № 120/14786/21-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Слободонюк М.В., розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом: Державного кадастрового реєстратора Головного управління Держеокадастру у Вінницькій області Безпалька Олександра Юлійовича

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру (Держеокадастр)

про: визнання протиправними дій та скасування наказів

ВСТАНОВИВ:

03.11.2021 до суду надійшла позовна заява за підписом ОСОБА_1 , подана від імені та в інтересах Державного кадастрового реєстратора Головного управління Держеокадастру у Вінницькій області Безпалька Олександра Юлійовича до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) про визнання протиправними дій та скасування наказів.

Частиною 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що після одержання позовної заяви суддя з`ясовує, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу, та чи має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником).

Ознайомившись з позовною заявою і доданими до неї матеріалами, приходжу до висновку, що позовну заяву належить повернути позивачу з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 160 КАС України позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

В силу вимог частини першої та другої статті 59 КАС України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема довіреністю фізичної або юридичної особи. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Так, за визначенням, що міститься в частині третій статті 244 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) довіреність - це письмовий документ, що видається довірителем представнику для засвідчення його повноважень перед третіми особами в процесі здійснення представництва.

Відповідно до положень статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Частинами п`ятою та шостою статті 59 КАС України установлено, що відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді; оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

Отже, виходячи із аналізу зазначених правових приписів статті 59 КАС України, належно посвідченою копією довіреності є її копія, засвідчена суддею, або ж копія, яка засвідчена у «визначеному законом порядку».

Із долучених до позовної заяви доказів слідує, що така позовна заява подана та підписана представником позивача ОСОБА_2 Бойком А.М., який на підтвердження своїх повноважень надав суду фотокопію нотаріально посвідченої довіреності НРН 429127 від 27.09.2021, яка завірена самим представником.

Визначаючи чи у законний спосіб здійснено засвідчення копії такої довіреності, суд враховує наступне.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 34 Закону України "Про нотаріат", засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них покладається на нотаріусів.

Статтею 75 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що нотаріуси, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, засвідчують вірність копій документів, виданих підприємствами, установами і організаціями за умови, що ці документи не суперечать законові, мають юридичне значення і засвідчення вірності їх копій не заборонено законом. Цією ж статтею встановлено, що вірність копії документа, виданого громадянином, засвідчується у тих випадках, коли справжність підпису громадянина на оригіналі цього документа засвідчена нотаріусом або посадовою особою органу місцевого самоврядування чи підприємством, установою, організацією за місцем роботи, навчання, проживання чи лікування громадянина.

Крім того, виходячи з положень п.п. 3.3 п. 3 Глави 7 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, вірність копії (фотокопії) документа засвідчується нотаріально, якщо справжність підпису фізичної особи на оригіналі цього документа засвідчена нотаріусом або посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування або за місцем роботи, навчання, проживання чи лікування фізичної особи.

Враховуючи викладене, у разі якщо повноваження представника сторони фізичної особи визначені у довіреності, яка посвідчена нотаріально, належною копією такої довіреності може бути виключно нотаріально засвідчена копія довіреності.

Аналогічна правова позиція із цього питання викладена в ухвалах Верховного Суду від 15.01.2018 у справі № 490/11396/16-а (провадження К/9901/970/18), від 03.07.2019 у справі № 820/148/18 (провадження № К/9901/17803/19) та у постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі № 810/5119/18 (провадження № К/9901/6328/19).

Положеннями частини п`ятої статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховним Судом у постанові від 30.07.2019 у справі № 810/5119/18 підтримано правовий висновок, згідно якого долучена до позовної заяви копія нотаріально посвідченої довіреності, яка завірена самим позивачем, не може вважатися такою, яка засвідчена у визначеному законом порядку.

Отже, у разі коли до адміністративного суду звертається представник фізичної особи, повноваження якого визначені нотаріально посвідченою довіреністю, закон встановлює обов`язок засвідчення копій такої довіреності на представництво нотаріусом. Тобто, в цьому випадку під вжитим у частині шостій статті 59 КАС України поняттям інший порядок засвідчення "визначений законом" слід розуміти саме нотаріальний спосіб засвідчення копії довіреності.

Судом встановлено, що долучена до матеріалів позовної заяви копія нотаріально посвідченої довіреності не засвідчена нотаріально, як того вимагають положення діючого законодавства. Більше того, зі змісту цієї довіреності не випливає право представника засвідчувати своїм підписом її копії.

За наведених вище обставин суд доходить висновку, що позовна заява від імені позивача ОСОБА_2 подана особою, яка не підтвердила належними доказами своє право на звернення до суду та представництво інтересів позивача.

В доповнення цієї теми щодо належного представництва інтересів позивача, суд додатково звертає увагу, що в силу положень частини першої та другої статті 57 КАС України представником в суді може бути адвокат або законний представник. У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Вказані норми процесуального закону кореспондуються з положеннями статті 131-2 Конституції України, згідно з якою виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

При цьому, як визначено підпунктом 11 пункту 16-1 Розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, представництво відповідно до статті 132-2 цієї Конституції виключно адвокатами у судах першої інстанції здійснюється з 1 січня 2019 року.

Отже, згідно з приписами Основного Закону та Кодексу адміністративного судочинства України починаючи з 1 січня 2019 року представником фізичної особи в суді першої інстанції може бути виключно адвокат, за винятком здійснення представництва інтересів такої особи у справах незначної складності.

Частиною шостою статті 12 КАС України передбачено перелік категорій справ незначної складності для цілей Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, суд приймає до уваги те, що частина позовних вимог у цій справі, які стосуються оскарження позивачем наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 23 жовтня 2021 року № 525-К «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 » відноситься до спорів, пов`язаних із проходженням публічної служби позивача, а тому згідно пункту 1 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності.

Втім, інша частина позовних вимог щодо визнання протиправними дій Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, при прийнятті наказу від 28.08.2021 № 408 «Про тимчасове блокування доступу до Автоматизованої системи Державного земельного кадастру» та скасування такого наказу не належить до категорії тих справ незначної складності, які прямо визначені у пунктах 1-9, 11 частини шостої статті 12 КАС України. Крім того, характер спірних правовідносин, склад учасників справи та предмет доказування однозначно не вказують на малозначність цієї справи в цілому, тоді як позовна заява не містить належних обґрунтувань щодо можливості віднесення судом цієї справи (загалом щодо усіх позовних вимог) до категорії малозначних.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша); кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга).

У рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур), в тому числі вимог стосовно оформлення позовних заяв та інших документів, що подаються до суду. Водночас норми процесуального закону зобов`язують представника особи підтвердити суду наявність права вчиняти від імені такої особи певні процесуальні дії, зокрема, подавати позов.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду реалізація права на звернення до суду є процесуальною дією, яка має здійснюватися самою особою у порядку самопредставництва або її процесуальним представником (постанови від 13 березня 2018 року у справі № 914/2772/16; від 21 березня 2018 року у справі № 914/2771/16).

У рішенні Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок, що за правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

Відтак обов`язок суду перевірити належність повноважень представника на вчинення конкретної процесуальної дії зумовлений головним чином тим, що такий представник виступає самостійно в суді від імені довірителя (особи, яка відмовилася захищати в суді свої права в порядку самопредставництва) і виконує процесуальні дії виключно в інтересах довірителя, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для нього права та обов`язки.

До того ж зазначений підхід також ґрунтується на імперативних вимогах статей 55, 57 КАС України, статей 237, 240 ЦК України і, переважно, спрямований на забезпечення інтересів особи, яка прийняла рішення брати участь у судовому процесі через представника, на гарантування захисту її інтересів цим представником в межах наданих йому повноважень, що, у свою чергу, забезпечує справедливе і ефективне судочинство.

З огляду на викладене суд наголошує, що оскільки подана до суду позовна заява від імені фізичної особи підписана особою, право якої на вчинення таких дій від імені позивача не підтверджено у встановленому законом порядку, а також відсутності достатніх підстав вважати дану справу в цілому справою незначної складності, тобто малозначною справою, в межах якої представником позивача може бути фізична особа (не адвокат), тому слід дійти висновку, що позовну заяву від імені позивача підписано особою, яка не має права її підписувати.

Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

З огляду на викладене подану до суду позовну заяву належить повернути особі, яка її подала, разом з доданими до неї документами.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 31), право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

В цьому контексті суд враховує, що відповідність документа, який засвідчує права представника, вимогам законодавства є саме тими обмеженнями, які регулюються державою. Окрім того, відповідно до частини 8 статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права позивача на повторне звернення із цим позовом до суду.

Отже, повернення судом позовної заяви в цьому випадку не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано статтею 5 КАС України). А тому позивач має право повторно звернутися до суду як самостійно так і через представника, який, в свою чергу, зобов`язаний підтвердити обсяг своїх повноважень щодо підписання позовної заяви належними доказами.

За правилами, передбаченими частинами п`ятою та шостою статті 169 КАС України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 57, 59, 169, 248, 256 КАС України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Державного кадастрового реєстратора Головного управління Держеокадастру у Вінницькій області Безпалька Олександра Юлійовича до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру (Держеокадастр) про визнання протиправними дій та скасування наказів разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (підписання).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович