Справа № 320/11502/20
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Судді-доповідача Кузьмишиної О.М.,

суддів: Єгорової Н.М., Федотова І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України, у якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з березня 2015 року по листопад 2015 року включно, з січня 2016 року по листопад 2018 року включно та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з березня 2015 року по листопад 2015 року включно, з січня 2016 року по листопад 2018 року включно;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2016 роки проходження служби в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, що передбачено частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та Постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01 серпня 2012 року, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2016 роки проходження служби в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, що передбачено частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та Постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 1 серпня 2012 року, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову та задовольнити позовні вимоги.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції визнано право позивача на індексацію грошового забезпечення, проте відмовлено у задоволенні позову з тих підстав, що у спірні періоди ОСОБА_1 не служив у складі ОКПП «Київ», а служив в інших підрозділах Державної прикордонної служби України, проте, до таких підрозділів передавалася його особова справа, грошовий та речовий атестати, що передбачено Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009, наказом МВС України №468 від 06.06.2017 «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України».

Посилаючись на те, що у день виключення із списків особового складу відповідним органом Держприкордонслужби з військовослужбовцем має бути проведений розрахунок за усіма видами матеріального та грошового забезпечення, чого не здійснив відповідач, апелянт просить задовольнити його апеляційну скаргу.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.09.2021 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

ОКПП «Київ Держприкордонслужби подано до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначається, що апеляційна скарга побудована на хибних висновках відповідача, які не заслуговують на увагу та не узгоджуються з положеннями чинного законодавства та існуючою судовою практикою з розгляду подібних правовідносин.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до статті 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з березня 2015 року по березень 2020 року ОСОБА_1 проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, зокрема:

-з березня 2015 року по липень 2016 року - на посаді офіцера (оперуповноваженого) у ВПС «Березове» Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

-з липня 2016 року по жовтень 2016 року - на посаді оперуповноваженого в ОРВ «Дубровиця» Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

-з жовтня 2016 року по червень 2018 року - на посаді офіцера (оперуповноваженого) в ОРВ «Білолуцьк» Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

-з червня 2018 року по грудень 2019 року - на посаді старшого офіцера (старшого оперуповноваженого) в Головному центрі оперативно - технічних заходів Адміністрації Державної прикордонної служби України;

-з грудня 2019 року по березень 2020 року - на посаді старшого офіцера (старшого оперуповноваженого) в ОКПП «Київ» Державної прикордонної служби України.

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням, виданим 21 квітня 2017 р., що дає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

По закінченню строку дії конракту позивач звернувся з письмовим рапортом про звільнення з військової служби у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та просив нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення та компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та Постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01 серпня 2012 року.

Наказом № 105 о/с від 03 березня 2020 року позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Також 9 квітня 2020 року відповідачем надано відповідь на рапорт позивача та зазначено, що останньому у повному обсязі нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період проходження служби в частині (з грудня 2019 року по березень 2020 року).

Надалі, позивачем отримано інформацію щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення в усіх підрозділах проходження військової служби в Державній прикордонній службі України за період з березня 2015 року по грудень 2019 року, зокрема архівні відомості щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, а також особисті картки грошового забезпечення, зокрема: позивачу нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення за час проходження служби у Державній прикордонній службі України, лише у грудні 2015 року в розмірі 33,16 грн. та в період з грудня 2018 року по березень 2020 року включно.

Позивач вважає, що при звільненні саме ОКПП "Київ" мав здійснити з ним повний розрахунок по усіх періодах служби в різних підрозділах Держприкордонслужби, з чим звернувся до суду з адмніістративним позовом.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 23.07.2021, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 р. № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до вимог статей 1 та 2 Закону України від 20 грудня 1991 р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Порядок індексації заробітної плати передбачений пунктом 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 р., з наступними змінами та доповненнями.

Згідно з вимогами п. 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) Індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету; 6) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Ця норма безпосередньо не скасовує виплату індексації заробітної плати та не пов`язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів усіх рівнів.

Тобто, сума індексації грошового забезпечення відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Як вбачається з позицій сторін у справі, право позивача на індексацію доходів (грошового забезпечення) не оспорюється.

Разом з тим, позивач проходив військову службу в різних підрозділах Державної прикордонної служби України, зокрема:

- з березня 2015 року по липень 2016 року - на посаді офіцера (оперуповноваженого) у ВПС «Березове» Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

- з липня 2016 року по жовтень 2016 року - на посаді оперуповноваженого в ОРВ «Дубровиця» Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

- з жовтня 2016 року по червень 2018 року - на посаді офіцера (оперуповноваженого) в ОРВ «Білолуцьк» Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

- з червня 2018 року по грудень 2019 року - на посаді старшого офіцера (старшого оперуповноваженого) в Головному центрі оперативно - технічних заходів Адміністрації Державної прикордонної служби України;

- з грудня 2019 року по березень 2020 року - на посаді старшого офіцера (старшого оперуповноваженого) в ОКПП «Київ» Державної прикордонної служби України.

Зазначені підрозділи є окремими юридичними особами, мають рахунки в банках, окреме фінансування, здійснюють нарахування та виплати належного військовослужбовцям грошового забезпечення самостійно.

Відповідно до пункту 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року N1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року N491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Як встановлено колегією суддів, ОКПП «Київ» здійснено виплату індексації грошового забезпечення позивача за період його служби у зазначеному підрозділі. Разом з тим, позивачем не обгрнутовано в необхідному та переконливому обсязі тих обставин, що індексацію грошового забезпечення за періоди: з березня 2015 року по листопад 2015 року включно, з січня 2016 року по листопад 2018 року включно має здійснити та виплатити саме відповідач - Окремий контрольно-пропускний пункт «Київ» Державної прикордонної служби України.

Отже, на переконання колегії суддів позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з березня 2015 року по листопад 2015 року включно, з січня 2016 року по листопад 2018 року включно можуть бути заявлені до відповідних підрозділів (установ) Державної прикордонної служби України, у яких позивач проходив службу в конкретні періоди.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2016 роки проходження служби в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, що передбачено частиною четвертою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» та Постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01 серпня 2012 року, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 05.11.1996 (надалі також - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (ст.6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст.8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 та «;Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 (надалі також - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).

Згідно з статтею 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону №1932-XII визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Окрім цього, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Так мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку позивач набув за період проходження військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п.17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктами 4, 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статті 16-2 Закону № 504/96-ВР.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що оскільки положеннями законодавства передбачено, що у разі невикористання військовослужбовцем додаткової відпустки виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки у рік звільнення, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену пунктом 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, а тому наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати такої.

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2016 роки проходження служби в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України №702 від 01.08.2012 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за зазначений період, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби (пункт 10 частини другої статті 245 КАС України).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в зазначеній частині, у зв`язку з чим рішення суду від 23.07.2021 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно з пунктом другим частини другої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки позивач є учасником бойових дій, відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року у справі №320/11502/20 скасувати, ухвалити нове рішення у справі, яким:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2016 роки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету міністрів України від 01.08.2012 №702.

3. Зобовязати Окремий контрольно-пропускний пункту «Київ» Державної прикордонної служби України Головного центру оперативного документування та оперативно-технічних заходів Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2016 роки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення станом на день звільнення із військової служби.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді: Н.М. Єгорова

І.В. Федотов