Справа № 440/4118/20
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 р.Справа № 440/4118/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.10.2020, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, повний текст складено 19.10.20 року у справі № 440/4118/20

за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України

до ОСОБА_1

про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Департамент патрульної поліції Національної поліції України (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач), в якому просив відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 270161,53 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 у справі №440/4118/20 частково задоволено адміністративний позов.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України матеріальну шкоду в розмірі 204816,72 грн (двісті чотири тисячі вісімсот шістнадцять гривень 72 копійки).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 у справі №440/4118/20 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на особливості суб`єктного правового статусу відповідача, як особи, яка перебувала у трудових відносинах із позивачем та була інспектором патрульної поліції. Так, зараховуючись на державну службу особи мають підписувати договір про повну матеріальну відповідальність за шкоду, завдану під час служби. На таких осіб, як на спеціальних суб`єктів права, розповсюджується трудове законодавства в частині відшкодування шкоди працівником, а не особою взагалі. Крім того, відповідач зазначає, що договір між ним та Департаментом патрульної поліції про повну матеріальну відповідальність, не укладався. Також відповідач зазначає, що маючи заробітну плату в 20 разів меншу, ніж стягнута матеріальна шкода, працівник не має можливості відшкодувати таку шкоду, тим більше, що під час завдання ним шкоди він виконував трудові обов`язки як працівника позивача, керуючи майном позивача, як оператор джерела підвищеної небезпеки. Крім того, відповідач зазначає на необхідність дослідження ступеня і характеру вини службової особи при завданні шкоди суб`єкту владних повноважень, та посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 05.12.2018 року у справі № 818/1688/16.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено доводи щодо безпідставності вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 18.03.2016 № 52 о/с ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в м. Полтаві Департаменту патрульної поліції, в званні лейтенант поліції.

Згідно із розстановкою сил та засобів (нарядів) УПП в Полтавській області на 07.08.2019 (рота № 3 батальйону УПП) ОСОБА_1 заступив на службу у нічну зміну.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 30.08.2019 у справі №554/7205/19 (провадження № 3/554/1752/2019) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 340 грн.

Під час розгляду справи № 554/7205/19 суд встановив, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 07.08.2019 серії ДПР18 № 304097 07.08.2019 о 00 год. 15 хв. на а/д Київ-Харків у напрямку с. Білоцерківка В.Багачанського району водій ОСОБА_1 керував а/м СКС MOU-04 МП 114561 д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечну швидкість руху та безпеку дистанції, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. ОСОБА_1 вину визнав.

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 дата реєстрації 07.12.2017, автомобіль СКС MOU-04 МП д.н.з. НОМЕР_1 на праві власності належить Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (а.с. 13).

Відповідно до висновку експертного дослідження № 2 від 03.03.2020, проведеного Полтавським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС, матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля СКС MOU-04 МП д.н.з. НОМЕР_1 , пошкодженого в результаті ДТП 07.08.2019, станом на 07.08.2019 становить 204816,72 грн. (а.с. 15-26).

Позивач вважає, що ОСОБА_1 своїми неправомірними діями завдав пошкоджень службовому автомобілю, у зв`язку із чим звернувся до суду із позовом щодо відшкодування завданих збитків.

Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 своїми неправомірними діями завдав пошкоджень службовому автомобілю, чим завдано збитків власнику транспортного засобу - Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, і є всі підстави для відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 204 816 грн. 72 коп., на підставі ст. ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 19 Закон України «Про Національну поліцію» у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

При вирішення справ вказаної категорії пріоритетними є норми спеціального законодавства, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Закон України «Про Національну поліцію» не містить норм щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю України (КЗпП України).

Крім того, положення стосовно матеріальної відповідальності відсутні також у положенні «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» затвердженої постановою КМУ РСР від 29 липня 1991 року №114.

Пунктом 23 положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» передбачено, що особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством.

Колегія суддів вважає необґрунтованим послання суду першої інстанції на положення на ст.22 Цивільного кодексу України щодо стягнення збитків, оскільки спірні правовідносини стосуються відшкодування матеріальної шкоди з працівника (поліцейського).

Також необґрунтованим є посилання на ст. 1166 ЦК України, оскільки як встановлено судом першої інстанції, відповідач виконував трудові (службові) обов`язки, а саме заступив на службу у нічну зміну 07.08.2019 року, внаслідок чого було пошкоджено транспортний засіб, а отже відповідальність має наставати за нормами трудового права. Цивільне право слід застосовувати у випадках, коли працівник заподіяв матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля.

Згідно зі ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Частинами 1, 2, 4 ст.130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно зі ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Аналізуючи викладені вище норми, колегія суддів дійшла висновку, що договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено лише із працівниками, які обіймають посади (виконують роботи) із зазначеного переліку. І лише за наявності такого договору у працівника виникає повна матеріальна відповідальність за заподіяну шкоду. Отже, повна матеріальна відповідальність виникає лише за умови виконання обох описаних вище вимог.

Як встановлено матеріалами справи позивач є працівником Національної поліції.

Разом з тим, матеріали справи не місять доказів, що між позивачем та відповідачем був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за зберігання доручених йому Управлінням патрульної поліції в м. Полтаві Департаменту патрульної поліції матеріальних цінностей, за збереження яких, в установленому законом порядку інспектор роти № 3 батальйону управління патрульної поліції в м. Полтаві Департаменту патрульної поліції Рубан Ю.В. несе відповідальність.

Відповідно до Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995року №243/95-вр, особи, які посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягаються до матеріальної відповідальності. Притягнення до матеріальної відповідальності не звільняє від дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Згідно з п.1 Положення, його дія поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 2 даного Положення, відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Згідно з п. 3 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності; заподіяння прямої дійсної шкоди; протиправної їх поведінки;причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; вини у заподіянні шкоди.

Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори вщськрврзобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.

Згідно з п. 4 відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду.

Відповідно до п. 13 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: а) умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; б) приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; в) заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; г) дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; ґ) недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Вказаний перелік випадків є вичерпним.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, в період здійснення ним установлених повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій державного органу, протиправні дії якого під час виконання службових обов`язків 07.08.2019 року призвели до дорожньо-транспортної пригоди в результаті якої службовий автомобіль СКС MOU-04 МП 114561 д.н.з. НОМЕР_1 зазнав механічних пошкодження.

Вина відповідача встановлена постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 30.08.2019 у справі №554/7205/19.

Поряд з тим, матеріали справи не містять та позивачем надано не було доказів щодо встановлення зазначених обставин службовим розслідуванням.

Так, відповідно до п. 1 Розділу Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженої наказом МВС України 07.11.2018 № 893, службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Тобто, судом не встановлено, а позивачем не доведено факт наявності прямої дійсної шкоди, порушення відповідачем трудових обов`язків, в чому саме вони полягали, причинного зв`язку між порушенням і шкодою, вини працівника, зокрема того, що шкоду заподіяно позивачу саме винними неправомірними діями відповідача внаслідок невиконання чи неналежного виконання ним трудових обов`язків.

Отже, дослідивши матеріали справи в сукупності та аналізуючи наведені нормативно правові акти, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем, Департаментом патрульної поліції Національної поліції України не надано доказів, якими б підтверджувався факт завдання пошкоджень службовому автомобілю в результаті неправомірних дій саме ОСОБА_1 , а також доказів, що позивач є матеріально відповідальною особою, а саме договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

На викладені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, фактичні обставини справи в повному обсязі не встановив, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та приходить до висновку, що позовні вимоги Департаменту патрульної поліції Національної поліції не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення судових витрат понесених відповідачем, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд ухвалить нове рішення , він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до квитанції № 13129 від 04.07.2021 р. на суму 6078,63 грн.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (, 03048, м. Київ, вул. Ф. Ернста, 3) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 6078 (шість тисяч сімдесят вісім) грн. 63 коп.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 по справі № 440/4118/20 скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України матеріальну шкоду в розмірі 204816,72 грн (двісті чотири тисячі вісімсот шістнадцять гривень 72 копійки).

В цій частині прийняти постанову, якою у задоволенні позову Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року у справі № 440/4118/20 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (, 03048, м. Київ, вул. Ф. Ернста, 3) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 6078 (шість тисяч сімдесят вісім) грн. 63 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Мінаєва
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 04.11.2021 року