Справа № 280/6000/21
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2021-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 листопада 2021 року Справа № 280/6000/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя пр. Соборний, буд. 158 Б, )

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.01.2021 №67 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до загального та такого, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах страхового стажу ОСОБА_1 :

- період проходження виробничої практики з 25 травня 1989 року по 20 липня 1989 року па шахті «Трудовська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» учнем гірника з ремонту гірничих виробок підземного 3 розряду ділянки підземних робіт ШТ-2;

- період проходження виробничої практики з 25 грудня 1989 року по 04 квітня 1990 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» електрослюсарем підземної ділянки ГКР;

- період роботи з 20 червня 1990 року по 25 червня 1990 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді електрослюсар підземної ділянки ГКР;

- період проходження строкової військової служби із 26 червня 1990 року по 21 травня 1992 року;

- період роботи з 28 липня 1991 року по 26 вересня 1994 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді електрослюсар підземної ділянки ГКР;

- період роботи з 27 вересня 1994 року по 04 січня 1995 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді гірським майстер підземної ділянки ГКР;

- період роботи з 18 січня 1995 року по 20 серпня 1996 року на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді електрослюсар підземної ділянки №16;

- період роботи з 24 січня 2003 року по 03 червня 2003 року на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді механік підземної ділянки №14;

- період роботи з 04 червня 2003 року по 09 березня 2004 року на шахті «Петровська» Вироб ничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді механік підземної ділянки №1;

- період перебування на пенсії по інвалідності із 10 березня 2004 року по 30 квітня 2017 року;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах згідно ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із 20 грудня 2020 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком за Списком № 1 відповідно до ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, пенсійним органом відмовлено позивачу призначенні пенсії, у зв`язку з недостатнім розміром стажу, оскільки не зараховано до пільгового стажу періоди роботи на підприємствах, що перебувають на тимчасово окупованій території, та відсутня інформація щодо перереєстрації підприємств на підконтрольній Україні території. Крім того, не враховано період військової служби позивача та перебування на пенсії по інвалідності. Позивач не погоджується з такою відмовою та зазначає, що йому виповнилося 50 років, наданими документами підтверджується наявність у нього загального трудового (страхового) стажу в розмірі 24 роки 7 місяців 3 дні, з яких 20 років 7 місяців 26 днів - стаж на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1. Стверджує, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення, не надано належної оцінки зазначеним документам. Крім того, вказує, що доводи відповідача про те, що довідки, видані на тимчасово окупованій території є безпідставними та неправомірними. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав. У відзиві на позовну заяву від 19.08.2021 (вх. № 47378), зазначає, що позивач звернувся до Головного управління ПФУ в Запорізькій області 26.01.2021 із наданням необхідного пакету документів для призначення пенсії за віком. При розгляді документів для призначення пенсії було встановлено відсутність необхідного страхового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №1, у зв`язку з чим відповідачем прийнято рішення від 26.01.2021 №67 про відмову у призначенні пенсії. Зазначає, що згідно наданих документів страховий стаж позивача на момент звернення становить 6 років 6 місяців 24 дні. Вказує, що для призначення пенсії позивачем були надані довідки про пільговий стаж від 15.12.2020 №416 та від 15.01.2021 №104 виданих Відокремленим підрозділом «Шахта імені Челюскінців» Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» м. Донецьк, від 21.12.2020 №664, 665 видані Державним підприємством «Шахта №4-21, які перебувають на тимчасово окупованій території. Вказує що вищезазначені довідки видавалися підприємствами в 2020 та 2021 роках, інформація щодо перереєстрації зазначених підприємств на підконтрольній українській владі території відсутня. Крім того, посилається на те, що позивачем для призначення пенсії та зарахування до стажу періоди проходження військової служби з 26.06.1990 по 16.05.1992 було надано військовий квиток НОМЕР_2 , в якому у записі про звільнення з військової служби відсутній підпис відповідальної особи, тому не враховано до страхового стажу період військової служби. Вказує також, що позивачу не враховано до стажу період перебування на пенсії по інвалідності, оскільки на день звернення строк інвалідності сплив, доказів повторного огляду не надано. З огляду на викладене, просить у позові відмовити.

Ухвалою суду від 02.08.2021 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/6000/21. Призначено розгляд справи без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою від 25.01.2021 про призначення пенсії за віком за Списком № 1.

Рішенням від 26.01.2021 № 67 позивачу відмовлено у призначенні пенсії із зниженням пенсійного віку по Списку №1 з посиланням на те, що страховий стаж ОСОБА_1 складає 6 років 6 місяців 24 дні, що є недостатнім для призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач не погодившись з відмовою та з вимогою вчинити певні дії, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов`язком держави.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (надалі - Закон №1058-ІV) передбачено право громадян України на отримання пенсій та соціальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 114 Закону №1058-ІV, право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Закону №1058-ІV, на пільгових умовах пенсія за віком призначається: 1) працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 2 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-ІV, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком N 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону №1058-ІV, за кожний повний рік стажу роботи (врахованого в одинарному розмірі) на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.

Судом встановлено, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 став висновок відповідача про недостатність у позивача страхового стажу та стажу, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Так, Пенсійним фондом не зараховано до страхового стажу позивача стаж його роботи згідно довідок від 15.12.2020 №416, від 15.01.2021 №104, 21.12.2020 №664, 665, оскільки такі довідки видані в 2020 та 2021 роках підприємствами, що перебувають на непідконтрольній українській владі території.

Крім того, відповідачем не враховано до страхового стажу позивача період проходження строкової військової служби із 26 червня 1990 року по 21 травня 1992 року та період перебування на пенсії по інвалідності із 10 березня 2004 року по 30 квітня 2017 року.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Пунктом 10 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики № 383 від 18.11.2005 встановлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 № 637 (далі - Порядок № 637).

Згідно Порядку № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).

Відповідно до п.3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, зазначеним Порядком передбачено у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, підтвердження спеціального трудового стажу також уточнюючою довідкою.

Згідно долученої до матеріалів справи копії трудової книжки позивача судом встановлено наступне:

з 20 червня 1990 року по 25 червня 1990 року позивач працював на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді електрослюсар підземної ділянки ГКР з повним робочим днем;

з 26 червня 1990 року по 21 травня 1992 року проходив строкову військову службу;

з 28 липня 1992 року по 26 вересня 1994 року працював на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді електрослюсар підземної ділянки ГКР з повним робочим днем;

з 27 вересня 1994 року по 04 січня 1995 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді гірського майстра підземної ділянки ГКР з повним робочим днем;

з 18 січня 1995 року по 20 серпня 1996 року працював на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді електрослюсаря підземної ділянки 4 розряду з повним робочим днем;

з 24 січня 2003 року по 03 червня 2003 року працював на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді механіка підземної ділянки з повним робочим днем;

з 04 червня 2003 року по 09 березня 2004 року працював на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» на посаді механік підземної ділянки з повним робочим днем.

Вказані періоди підтверджуються також довідками від 15.01.2021 №104, від 21.12.2020 №664, 665.

Крім того, довідкою про підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки чи відповідних записів у ній, виданою «Шахтою ім. Челюскінців» Відокремленого підрозділу ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» від 15.12.2020 №416 підтверджується те, що позивач проходив виробничу практику з 25 травня 1989 року по 20 липня 1989 року на шахті «Трудовська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» учнем гірника з ремонту гірничих виробок підземного 3 розряду ділянки підземних робіт ШТ-2. А також, довідкою від 15.01.2021 №104 підтверджується період проходження виробничої практики з 25 грудня 1989 року по 04 квітня 1990 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання Донецьквугілля електрослюсарем підземної ділянки ГКР.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15 квітня 2014 року (далі - на Закон № 1207-VII) тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1207-VII, на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону № 1207-VII правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 вказаного Закону, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Частиною 2 статті 9 Закону № 1207-VII визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Частиною 3 ст. 9 Закону № 1207-VII визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Суд зазначає, що відносно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Враховуючи наведене суд вважає за можливе застосувати вказані загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, які видані установами, що знаходяться на непідконтрольній українській владі території, як доказів, оскільки можливість збору відповідних доказів на такій території може бути значно обмежена, у той час як вони мають істотне значення для реалізації відповідних прав людини.

Аналогічні висновки, викладені у постанові Верховного суду від 18.04.2019 по справі № 344/16404/16-а.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналізуючи вищезазначені приписи законодавства, суд приходить до висновку, що надані позивачем довідки від 15.12.2020 №416, від 15.01.2021 №104, від 21.12.2020 №664, 665 повинні бути враховані, а тому не зарахування до пільгового стажу позивача періодів роботи позивача з 25 травня 1989 року по 20 липня 1989 року на шахті «Трудовська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля», з 25 грудня 1989 року по 04 квітня 1990 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання Донецьквугілля, з 20 червня 1990 року по 25 червня 1990 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля», з 28 липня 1992 року по 26 вересня 1994 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля», з 27 вересня 1994 року по 04 січня 1995 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля», з 18 січня 1995 року по 20 серпня 1996 року на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля», з 24 січня 2003 року по 03 червня 2003 року на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля», з 04 червня 2003 року по 09 березня 2004 року на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля» є безпідставним та протиправним.

Щодо зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду проходження строкової військової служби із 26 червня 1990 року по 21 травня 1992 року, суд зазначає наступне.

За нормами статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі - закон № 1788-ХІІ), до трудового стажу зараховується військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Період проходження строкової військової служби до 1 січня 2004 року, зараховується до страхового стажу на підставі військових квитків або довідок з військових комісаріатів.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від від 25 березня 1992 року № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991, час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі, час проходження строкової військової служби, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", які зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідач посилався на те, що позивачем для призначення пенсії та зарахування до стажу періоди проходження військової служби з 26.06.1990 по 16.05.1992 було надано військовий квиток НОМЕР_2 , в якому у записі про звільнення з військової служби відсутній підпис відповідальної особи, зазначено лише звання та прізвище відповідальної особи.

Судом досліджено копію військового квитка НОМЕР_2 та встановлено, що він містить запис про призив на військову службу 26.06.1990, скріплений підписом відповідальної особи із зазначенням П.І.Б. та печаткою, а також запис про звільнення з військової служби із зазначенням посади, прізвища відповідальної особи, скріплений печаткою установи. Тож військовий квиток містить інформацію про період проходження позивачем військової служби. Суд також зауважує, що трудова книжка позивача також містить запис про проходження військової служби з 26.06.1990 по 16.05.1992, при цьому, до військової служби та після неї ОСОБА_1 працював на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Враховуючи викладене, суд вважає, що неврахування відповідачем вказаного періоду до страхового стажу позивача через недоліки у заповненні документу, вчинені іншою особою є занадто формальним підходом до оцінки документів, наданих позивачем позивача та не відповідає принципу верховенства права. Вказане є перешкодою у реалізації позивачем свого права на пенсійне забезпечення.

З огляду на викладене, період проходження військової служби з 26.06.1990 по 16.05.1992 має бути зарахований до страхового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду перебування на пенсії по інвалідності із 10 березня 2004 року по 30 квітня 2017 року, суд зауважує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем до матеріалів пенсійної справи залучено дані щодо встановлення позивачу третьої групи інвалідності внаслідок трудового каліцтва з 24.02.2004. Відповідно до довідки МСЕК серія АВ №0677641 ОСОБА_1 на повторному огляді 30.08.2016 до 01.05.2017 встановлено 3 групу інвалідності та відповідно до довідки № 56 від 08.12.2020 позивач отримував пенсію по інвалідності (3 група, трудове каліцтво).

Згідно ст.14 Закону № 1788-ХІІ працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років.

У відповідності до ст.9 ч.4 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 № 2694-XII час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і в пільгових розмірах у порядку, встановленому законом.

Згідно ч.5 ст.56 Закону № 1788-ХІІ, час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах (статті 13 і 14).

Такий же порядок зарахування часу перебування на інвалідності внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання передбачений і п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої, час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах.

Отже, законодавством передбачено зарахування часу перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах відповідно до статей 13, 14 Закону № 1788-ХІІ.

Період знаходження позивача на інвалідності внаслідок трудового каліцтва з 24.02.2004 року по 30.04.2017 підтверджується довідкою МСЕК, посвідченням НОМЕР_3 , за ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зараховується до пільгового стажу з урахуванням кратності, оскільки ті гарантії, які передбачені чинним законодавством при застосуванні пільгового трудового стажу, залишаються за особою, яка обіймала відповідні посади передбачені списком № 1, до того, як відбулося трудове каліцтво або професійне захворювання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.12.2019 року у справі №185/8991/16-а(2-а/185/49/17).

Пунктом 6 частини 4 статі 10 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», доповнивши частину 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» абзацом 4 такого змісту: «Час перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням зараховується до страхового стажу для призначення пенсії за віком, а також до страхового стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах».

Згідно правового висновку сформованого Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2019 року у справі № 392/17/17 законодавством передбачено зарахування часу перебування на інвалідності у зв`язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням до стажу роботи для призначення пенсії за віком, а також до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах відповідно до статей 13, 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Позивач отримав трудове каліцтво, через яке не мав можливості фактично працювати на провідних професіях, тому суд приходить до висновку періоди інвалідності внаслідок трудового каліцтва з 24.02.2004 по 30.04.2017 (період згідно наданих документів) повинні бути зараховані до пільгового стажу.

При цьому, доводи відповідача про те, що на день звернення за пенсією за віком строк інвалідності позивача сплив та ним не надано довідки МСЕК про результати повторного огляду суд до уваги не приймає.

Суд зауважує, що позивач просив лише включити період інвалідності з 10.03.2004 по 30.04.2017, який охоплюється наданими документами, у тому числі довідкою МСЕК, до страхового стажу для призначення пенсії за віком. Натомість доводи відповідача стосуються питання призначення пенсії по інвалідності, яке наразі не є предметом вирішення.

Таким чином, з урахуванням судом спірних періодів, виходячи з положень абз.4 п.1 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV, позивач набув право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Відтак, відповідач має призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах.

Визначаючись щодо дати з якої слід призначити позивачу пенсії, суд зауважує, що відповідно до п.1 ч. 1 ст. 45 Закону №1058-ІV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку:

- пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивачу 19.12.2020 виповнилось 50 років, він звернувся до Головного управління із заявою про призначення пенсії 25.01.2021 року, тобто до спливу трьох місяців з дня досягнення ним 50 річного віку, відповідно призначення пенсії має відбутися саме з 20.12.2020 року.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу по справі у розмірі 10000,00 грн., суд зазначає наступне.

Частинами 1 та 2 ст.16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Судом встановлено, що 26.05.2021 між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Бігдан Олексій» в особі адвоката Бігдана O.A. укладений договір про надання правової допомоги від 25.05.2021 та підписано Додаток №1 до договору, яким встановлювався перелік та вартість послуг Бюро, що можуть надаватися під час виконання договору.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність №5076-VI від 05.07.2012 (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону, видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

В межах розгляду даної справи представником позивача було надано інші види правової допомоги (складання процесуальних документів).

Відповідно до Акту виконаних робіт від 23.09.2021, бюро в межах виконання договору про надання правової допомоги, надані наступні послуги:

збір та правовий аналіз інформації, документів та матеріалів, надання консультацій та висновків, з питань вирішення спору, визначеного п.1.1 Договору;

складання, формування позову, додатків до нього;

подання позову до адміністративного місцевого суду;

складання, формування, подання відповіді на відзив на позов.

Відповідно до акту, загальна вартість послуг бюро за договором про правову допомогу склала 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Згідно п.1.2 Додатку клієнт зобов`язаний сплатити вартість наданих бюро послуг в строк 40 (сорок) календарних днів із дати підписання Акту, але у будь-якому разі не пізніше 5 (п`яти) календарних днів із дати набрання законної сили рішенням місцевого адміністративного суду. Гонорар сплачується шляхом внесення в касу бюро або перерахування на розрахунковий рахунок. З огляду на викладене, докази оплати послуг позивачем станом на день подання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу не надано.

Перевіривши зміст наведених документів, суд зазначає, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 10000,00 грн. є завищеними у порівняні з обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу за період розгляду справи у суді першої інстанції у співмірності до наданих послуг становить 3000,00 грн.

Заяви про зменшення витрат на правову допомогу від відповідача не надходило.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Сплачений позивачем судовий збір в розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя пр. Соборний, буд. 158 Б, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.01.2021 №67 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , наступні періоди роботи, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком 1:

з 25 травня 1989 року по 20 липня 1989 року на шахті Трудовська Виробничого об`єднання Донецьквугілля,

з 25 грудня 1989 року по 04 квітня 1990 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання Донецьквугілля,

з 20 червня 1990 року по 25 червня 1990 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля»,

з 26 червня 1990 року по 21 травня 1992 року період проходження строкової військової служби;

з 28 липня 1992 року по 26 вересня 1994 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля»,

з 27 вересня 1994 року по 04 січня 1995 року на шахті ім. Челюскінців Виробничого об`єднання «Донецьквугілля»,

з 18 січня 1995 року по 20 серпня 1996 року на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля»,

з 24 січня 2003 року по 03 червня 2003 року на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля»,

з 04 червня 2003 року по 09 березня 2004 року на шахті «Петровська» Виробничого об`єднання «Донецьквугілля»,

з 24 лютого 2004 року по 30 квітня 2017 року період перебування на пенсії по інвалідності та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з 20 грудня 2020 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) грн. 80 коп. судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 04.11.2021.

Суддя Л.Я. Максименко