Справа № 520/7053/21
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2021-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 р.Справа № 520/7053/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Горшкова О.О.) від 07.06.2021 року по справі № 520/7053/21

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просила:

визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради встановити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статус "особи з інвалідністю внаслідок війни" та видати посвідчення "особи з інвалідністю внаслідок війни", відповідно до вимог пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3552-ХІІ.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідачем протиправно відмовлено у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки відсутні документи, що доводять факт участі позивача у роботах по ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони. Вказані обставини слугували підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 року по справі № 520/7053/21 позовні вимоги залишено без задоволення.

Позивач не погодилася з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 20.02.2019.

Відповідно до довідки серії 10 ААА № 012644 ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності з 01.09.2011 через захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації аварії на ЧАЕС.

Згідно із довідкою серії 12 ААБ № 738599 ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності з 23.12.2020 безстроково через захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради із заявою, в якій просив встановити статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Листом № 10-29/1833/4-04/21 від 11.03.2021 відповідач відмовив позивачу у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки ним не надано документів про залучення його до складу Цивільної оборони.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не надано доказів про його участь у складі формувань Цивільної оборони, а тому, з огляду на наведене вище, суд приходить до висновку про відсутність доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а тому у останнього немає достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі наказу №141 від 10.12.1986 року ОСОБА_2 була відправлена на ліквідацію наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 30-ти кілометрову зону з 14.12.1986 по 14.01.1987 року на підставі постанови Ради Міністрів ВЦРПС № 665-195 від Н06.1986 р.

Відповідно до командировочного посвідчення № 343 від 11.12.1986 Харківського міського онкологічного диспансеру №13, позивач, з 14.12.1986 року по 14.01.1987 року направлена до Іванківського району Київської області в місто Чорнобиль.

Згідно виписки з розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області №88 від 29.04.1986 року з метою впорядкування роботи та оперативності в зборі даних, оцінки ситуації, що склалася та своєчасної організації і проведення медичної допомоги зараженим, медичного контролю за станом здоров`я населення: створено оперативні групи служби Цивільної оборони в м. Чорнобилі, Поліському та Іванківському на базі центральних, районних лікарень. Покладено на оперативні групи організацію всіх видів медичної допомоги, медичного захисту, проведення йодної профілактики на вказаних ділянках. Оперативні внесення про проведену роботу, надану допомогу зараженим, дозиметричному контролю і лабораторному контролю до особливих вказівок надавати в оперативну групу Штаба ЦО смт. Поліське.

Згідно довідки начальника оперативного штабу Міністерства здоров`я СРСР ОСОБА_3 , позивачка працювала і проживала з 08.07.1986 року по 29.07.1986 року в м. Чорнобиль, Київської області в 30-ти км. зоні ЧАЕС виконуючи завдання Міністерства здоров`я і Міністерства здоров`я УРСР.

На підставі цього, позивач вважає, що вона була залучена до оперативної групи Цивільної оборони в якості фельдшера-лаборанта медслужби та у період часу з 14.12.1986 року по 14.01.1987 року виконувала роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС при Чорнобильській районній поліклініці. Також вказує, що вона має статус учасника ліквідації аварії на ЧАЕС 1 категорії, має III групу інвалідності, захворювання пов`язано з виконанням робіт по ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується експертним висновком.

В доводах апеляційної скарги позивач посилається на те, що на адвокатський запит, вих. № 398/20 від 26.03.2020 р. до департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації, про залучення ОСОБА_1 до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. 02.04.2020 р. за № 01.1-14/553 надійшла відповідь в якій за,значено, що в архіві департаменту, під грифом «таємно», наявні Розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області з питань ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, видані починаючи з 26 квітня 1986 року.

Але у виписці з Розпорядження начальника цивільної оборони Київської області № 88 від 29.04.1986 року, за підписом начальника Цивільної оборони, зазначено, що необхідно створити оперативні групи служб в м. Чорнобилі. Поліському та Іванківському на базі центральних та районних лікарень; покласти на оперативні групи організацію всіх видів медичної допомоги, медичного захисту, проведення йодної профілактики на зазначених ділянках. Довідки - табеля ОСОБА_4 за грудень 1986 січень 1987 роках підписані саме Заступником начальника оперативного штабу Міністерства охорони здоров`я СРС`Р. У командировочному посвідченні № 343 від 11.12.1986 року, в графах прибув/вибув зазначене місто Чорнобиль.

Також апелянт вказує, що відповідно до довідки за підписом заступника начальника оперативного штабу МОЗ СРСР. ОСОБА_4 працювала та проживала 14.12.1986р. по 14.01.1987р. в місті Чорнобилі, Київської області, у 30 кілометровій зоні Чорнобильської АЕС. та виконувала завдання Міністерства охорони здоров`я СРСР та Міністерства охорони здоров`я УРСР. Вказує, що саме міністерства та відомства формували склад Цивільної оборони, тобто вважає, що вона працювала саме у складі Цивільної оборони.

Вважає, що зазначені розпорядчі документи начальника ЦО Київської області містять прямі вказівки щодо організації заходів Цивільної оборони, завдання з цього приводу всім службам Цивільної оборони Київської області, а також обласним організаціям та установам. При цьому, вони не містять відомостей щодо залучення до цих робіт конкретних підприємств та окремих громадян.

Апелянт також вважає, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності (серія 12 ААБ № 738599), а уповноваженою особою щодо видачі останнього є структурний підрозділ місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина. Зазначає. що необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Таким чином, формування Цивільної оборони, у тому числі і невоєнізовані. створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Також зазначає, що положення чинного законодавства дають підстави для висновку про те, що відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

З приводу наведених вище доводів, колегія суддів зазначає, що Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них (далі - Закон).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи (частину другу статті 7 доповнено пунктом 9 згідно із Законом № 1770-IV від 15.06.2004).

Приписи ст. 18 вказаного Закону визначають, що ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна.

Згідно з п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.05.1994 № 302 (далі - Положення № 302 в редакції на момент звернення із заявою про встановлення відповідного статусу), посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

В абз. 2 п. 7 Положення № 302 закріплено, що "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина. Пунктом 10 Положення № 302 передбачено, що "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковими умовами, за якими особу можна віднести до інвалідів війни згідно з п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, є наявність в особи сукупності таких обов`язкових умов: залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постановах від 27.02.2019 у справі №818/26/18 та № 149/3307/16-а, від 20.02.2019 у справі № 817/237/18, від 13.02.2019 у справі № 676/1827/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим Наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 06.06.1975 року № 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим Постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року №1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Колегія суддів зазначає, що встановлені вище обставини прийняття позивача участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 14.12.1986 по 14.01.1987, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, вказують на те, що на неї поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Водночас, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної також й у постановах від 10.10.2019 у справі № 810/4584/18, від 19.09.2019 у справі №756/8323/16, від 26.02.2020 у справі № 377/196/17 для набуття статусу інваліда війни, з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 377/196/17, це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим Постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим Наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків.

Водночас, ці обставини, як правильно з`ясував суд першої інстанції, свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В свою чергу для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Разом з тим, за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, достатніх підстав для набуття статусу особи з інвалідністю внаслідок війни за правилами п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону немає.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання позивача на протокол № 6/2014 від 16.09.2019 засідання постійно діючої комісії з питань розгляду звернень громадян щодо підтвердження їм участі в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та інформаційну довідку (про участь у формуваннях ЦО) від 20.10.2017 № 01.1-14/1654-1, оскільки вказані документи лише підтверджують факт створення формувань у складі ЦО з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Тобто, посилань, що позивач або саме лікарська бригада у складі якої знаходився позивач, були залучені до ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони вказані довідки не містять.

При цьому, у своєму рішенні Управління звернуло увагу, що для встановлення статусу "особа з інвалідністю внаслідок війни" ліквідаторам наслідків аварії на Чорнобильській АЕС слід надати довідку про те, що громадянин був залучений до складу Цивільної оборони.

Вказана обставина, як неодноразово підкреслено Верховним Судом в аналогічній категорії справ, є істотною, оскільки в протилежному випадку статус особи з інвалідністю внаслідок війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (пп. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

Позивачем не надано належних та достатніх доказів, які підтверджують залучення її до формувань Цивільної оборони, оскільки такі документи не є належним документальним підтвердженням безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони, як на цьому наголошував Верховний Суд під час розгляду аналогічних спорів.

Також судова колегія зазначає, що статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 1770-IV від 15.06.2004.

З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Разом з тим, позивачка не брала участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому не може бути визнана особою з інвалідністю внаслідок війни саме на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.04.2019 у справі № 363/1489/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів вважає, що доводи позивача щодо відсутності однозначної вимоги про обов`язковість видання розпорядчого документу по підприємству про залучення конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони, є безпідставними, оскільки має бути підтверджена належними та допустимими доказами участь саме позивача у ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони.

На підставі наведених вище обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 року по справі № 520/7053/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 04.11.2021 року