Справа № 520/9133/21
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 р. Справа № 520/9133/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мінаєвої О.М.

суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства "Великобурлуцький сироробний завод" на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 27.07.21 року у справі № 520/9133/21

за позовом приватного акціонерного товариства "Великобурлуцький сироробний завод"

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

26.05.2021 року позивач, приватне акціонерне товариство "Великобурлуцький сироробний завод", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу ДПС України щодо неподання до Головного управління Державного казначейства України в Харківській області висновку із зазначенням суми податку на додану вартість у розмірі 2192081,92 грн., що підлягає відшкодуванню з бюджету на користь приватного акціонерного товариства "Великобурлуцький сироробний завод";

- стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державного казначейства України в Харківській області, на користь приватного акціонерного товариства "Великобурлуцький сироробний завод" заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 2192081,92 грн., та пеню в розмірі 506893,42 грн, нараховану на суму такої заборгованості за період з 17 грудня 2019 р. по 20 травня 2021 року;

- стягнути на користь ПРАТ "Великобурлуцький сироробний завод" судові витрати.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року у справі № 520/9133/21 заяву представника відповідача - Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, про залишення позовної заяви без розгляду задоволено. Адміністративний позов приватного акціонерного товариства "Великобурлуцький сироробний завод" до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення заборгованості залишено без розгляду.

На зазначену ухвалу суду позивачем подано апеляційну скаргу. Свою незгоду з ухвалою суду мотивує тим, що ухвала суд першої інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року у справі № 520/9133/21 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовані приписи ст. 200.15 Податкового кодексу України, вважає, що невідшкодування сум бюджетної заборгованості з податку на додану вартість має триваючий характер, а тому не застосовуються строки звернення до суду, визначені ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, суд апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржувану ухвалу та залишаючи без розгляду позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У відповідності до ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк в шість місяців визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи буде вона звертатися до суду із позовом.

Крім цього, початок перебігу шестимісячного строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про їх порушення.

Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.03.2020 р. у справі № 826/10808/18.

Предметом оскарження у справі є стягнення з Державного бюджету України заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 2192081 грн. 92 коп., та пені в розмірі 506893 грн 42 коп.

З матеріалів справи встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2014 р. у справі №820/13073/13-а скасовано податкове повідомлення - рішення від 01.11.2013 р. №000049150 про зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 3655128,00 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2014 р. постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2014 р. залишено без змін.

Постанова Харківського окружного адміністративного суду від 04.02.2014 р. у справі №820/13073/13-а набрала законної сили 15.04.2014 р.

У відповідності до п. 102.5 статті 102 Податкового кодексу України заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених ПК, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, що настає за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування.

Норму цього пункту слід застосовувати у системному зв`язку з нормою пункту 102.4, якою встановлено, що податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою платника податків у самостійному погашенні грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом, може бути стягнутий протягом 1095 календарних днів з дня його виникнення. Таким чином, законом встановлено строк давності, за збігом якого вимоги щодо суми податкового зобов`язання, як не сплаченої, так і надміру сплаченої (такої, що підлягає відшкодуванню) у податковому правовідношенні припиняються. Це стосується і суми бюджетного відшкодування ПДВ, оскільки за своєю сутністю вона є надміру сплаченою платником ПДВ сумою податку при придбанні товарів (послуг), в порівнянні із сумою його податкових зобов`язань за податковий (звітний) період.

Системно аналізуючи вищевказані норми права, враховуючи, що позивач звернувся до суду 26 травня 2021 року, тобто після спливу 1095 календарних днів з дня виникнення заборгованості, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачем заявлені поза межами строку встановленого чинним законодавством.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України, сформульованою у постанові 20.01.2021 р. у справі №520/3210/19.

У відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пропущення строку на звернення з адміністративним позовом до суду позивач мотивував тим, що 15 квітня 2014 року не є датою коли позивач дізнався про порушення своїх прав та не є датою, з якою розпочався строк позовної давності, вважає, що з 29.04.2021 року необхідно визначити як початок перебігу строку давності, встановленого ст. 102 Податкового кодексу України.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були, чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Колегія суддів вважає, що факт неодноразового звернення позивача до відповідача із заявами у грудні 2019 року, у лютому 2020 року, у квітні 2021 року не змінює моменту, з якого він був обізнаний про порушення своїх прав. Зазначена дата свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які належні і беззаперечні докази на підтвердження поважності пропуску позивачем встановленого Податковим кодексом України строку для звернення до суду із даними позовними вимогами та неможливості вчасного звернення до адміністративного суду внаслідок суттєвих перешкод.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 4 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно залишив без розгляду позовну заяву.

Доводи апеляційної скарги про відсутність строкового обмеження стосовно невідшкодування сум бюджетної заборгованості з податку на додану вартість колегія суддів не приймає, оскільки п. 102.5 статті 102 Податкового кодексу України визначений строк звернення про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування.

Отже, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду у відповідності до п.8 ч.1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року у справі № 520/9133/21 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Великобурлуцький сироробний завод" залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 року у справі № 520/9133/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський
Постанова складена в повному обсязі 02.11.21 р.