Справа № 120/8160/21-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 листопада 2021 р. Справа № 120/8160/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - В/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 06.03.2018 по 25.03.2021 та грошової компенсації за недоотримане речове майно у сумі 18 737,18 грн.;

- зобов`язати нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 06.03.2018 по 25.03.2021 та грошову компенсацію за недоотримане речове майно у сумі 18 737,18 грн.;

- зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму ненарахованої та невиплаченої компенсації грошового забезпечення за період з 06.03.2018 по 25.03.2021, починаючи з 06.03.2018 по день фактичної виплати індексації.

Позовні вимоги мотивовані бездіяльністю відповідача щодо невиплати позивачу в день виключення зі списків особового складу військової частини індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 06.03.2018 по 25.03.2021 та грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 18 737,18 грн., згідно довідки №2/24 від 25.03.2021.

Ухвалою від 27.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку визначеному статтею 262 КАС України. Витребувано у сторони відповідача додаткові докази.

29.09.2021 повторно направлено копію ухвали про відкриття провадження на адресу відповідача.

29.10.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, який не приймається судом до уваги за причини ненадання доказів направлення останнього на адресу інших учасників справи. Разом з тим, в подальшому, суд прийматиме до уваги документи, які надійшли разом з відзивом.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Так, згідно наказу Командира В/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України від 10.04.2020 №82 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 25.03.2021 №69 старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого наказом від 25.03.2021 №11-ос, виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення.

В подальшому, 09.04.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив виплатити, крім іншого, індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 18737,18 грн.

Листом від 29.04.2021 №Ш-756 відповідач повідомив, що заява від 09.04.2021 розглянута по суті. Повідомлено, що розрахунки щодо нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно були проведені та направлені до ЗТУ НГУ від 25.03.2021. Після надходження фінансування сума грошової компенсації буде перерахована відповідно до наданих банківських рахунків.

Не погоджуючись з вказаною бездіяльністю, невиплати в день виключення зі списків особового складу військової частини індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 06.03.2018 по 25.03.2021 та грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 18 737,18 грн., згідно довідки №2/24 від 25.03.2021.позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон України №2232-ХІІ (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

У відповідності до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон України №2011-ХІІ (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Так, щодо заявлених вимог щодо визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби з 06.03.2018 по 25.03.2021, суд вказує про наступне.

Так, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03.07.1991 (далі - Закон України №1282-ХІІ (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин)).

У силу вимог частини першої статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За правилами частини першої статті 2 вказаного Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно частини першої статті 4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін (частина перша статті 6 Закону №1282-ХІІ).

Частинами другою та шостою статті 5 наведеного Закону передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів.

Відповідно до статті 9 Закону України № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі Порядок №1078), згідно п.1 якого він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Пунктом 1-1 вказаного Порядку встановлено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно п.2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

У відповідності до п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

При цьому, статтею 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства суд приходить до висновку, що нарахування та виплата індексації не пов`язана з окремим кодом бюджетної кваліфікації та наявності відповідної статті у кошторисі відповідача, а здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів і за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Відтак, право позивача на нарахування та отримання індексації грошового забезпечення гарантується законом, зокрема, Законом 1282-ХІІ та Порядком № 1078, а листи, на які посилається відповідач, не є нормативно-правовими актами та мають виключно рекомендаційний характер.

Разом з тим, в межах даного позову позивач вказує, що йому не виплачувалась індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у В/ч НОМЕР_1 з 16.03.2018 по 25.03.2018.

Разом з тим судом встановлено, що згідно з наказом Командира В/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України від 10.04.2020 №82 ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 25.03.2021 №69 старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого наказом від 25.03.2021 №11-ос, виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення.

Таким, чином позивач проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 з 10.04.2020 по 25.03.2021, а не з 16.03.2018, як вказує позивач.

Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації у період з 16.03.218 по 09.04.2020.

Крім того, судом встановлено, що за період з 10.04.2020 по 25.03.2021 позивачу проведено виплату індексації грошового забезпечення, що підтверджується довідкою начальника фінансової служби Військової частини НОМЕР_1 .

Враховуючи встановлені обставини та наявні докази, які містяться в матеріалах адміністративної справи, суд дійшов до висновку щодо позовні вимоги щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 06.03.2018 по 25.03.2021 задоволенню не підлягають. Відповідно не належать до задоволення і вимоги зобов`язати нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму не нарахованої та невиплаченої компенсації грошового забезпечення за період з 06.03.2018 по 25.03.2021, починаючи з 06.03.2018 по день фактичної виплати індексації як похідні.

Щодо позовним вимог про виплату компенсації за недоотримане майно, суд вказує про наступне.

Так, законом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).

Згідно статті 1 вказаного Закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 91 Закону № 2011-XII передбачено право військовослужбовців на отримання за рахунок держави речового майна.

За змістом частини першої статті 9-1 Закону № 2011-XII продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16 березня 2016 року затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Приписами абз. 1 п. 2 Порядку №178 передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Згідно з п.3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно п.4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Аналіз норм статті 9-1 Закону № 2011-XII, абзаців першого, третього пункту 242 Положення № 1153/2008, а також пунктів 2, 3 Порядку № 178 свідчить про те, що позивач має право на грошову компенсацію замість не отриманого речового майна.

При цьому, застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Тобто, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить і те, що в пункті 4 Порядку № 178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме: рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

В даному ж випадку, як слідує із матеріалів справи, 09.04.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив виплатити, крім іншого, індексацію грошового забезпечення, грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 18737,18 грн.

Листом від 29.04.2021 №Ш-756 відповідач повідомив, що заява від 09.04.2021 розглянута по суті. Повідомлено, що розрахунки щодо нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно були проведені та направлені до ЗТУ НГУ від 25.03.2021. Після надходження фінансування сума грошової компенсації буде перерахована відповідно до наданих банківських рахунків.

Відтак, на переконання суду, позивач вчинив дії, необхідні для вирішення цього питання.

Втім, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б спростовували твердження позивача та підтверджували факт виплати йому відповідної грошової компенсації.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Крім того, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову ( ч. 4 ст. 159 КАС України).

З рахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в цій частині та наявність підстав для їх задоволення.

В той же час, надаючи оцінку вимозі позивача про зобов`язання відповідача виплатити йому грошову компенсацію за не отримане речове майно в сумі 18737,18 грн., то суд доходить до висновку, що така вимога також підлягає задоволенню, адже як слідує із довідки-розрахунку №2/24 від 25.03.2021, вартість речового майна, яке належало до видачі позивачу, становить 18737,18 грн.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані сторонами, суд дійшов висновку, що з наведених у позовних заявах мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 18 737,18 грн. (вісімнадцять тисяч сімсот тридцять сім грн. 18 коп.).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (вул. І. Мазепи, 46, м. Калинівка, Вінницька область, )
Повний текст рішення складено та підписано суддею 03.10.2021

Суддя Томчук Андрій Валерійович