Справа № 640/1541/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 року м. Київ № 640/1541/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
провизнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просила суд: визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у включенні до її стажу для обчислення пенсії періоду з 10.03.1976 року по 08.06.1981 року та проведенні у зв`язку з цим перерахунку її пенсії та відповідні виплати з 07.12.2018: зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві включити до її стажу для обчислення пенсії період з 10.03.1976 року по 08.06.1981 року та провести у зв`язку з цим перерахунок її пенсії та відповідні виплати з 07.12.2018 року.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Васильченко І.П. від 28.01.2020 року, відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд провадити суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. В подальшому, справу було передано на розгляд судді Окружного адміністративного суду міста Києва Мазур А.С., яка ухвалою від 06.10.2020 прийняла її до свого провадження та продовжила розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач листом від 18.12.2019 року № 305715/03 неправомірно відмовив їй у включенні до її трудового стажу періоду з 10.03.1976 року по 08.06.1981 року, що вплинуло на зменшення коефіцієнту її стажу, що в свою чергу, вплинуло на зменшення розміру її пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві у відзиві на позов заперечує пороти його задоволення посилаючись на те, що при обчисленні трудового стажу позивача в її трудовій книжці у пункті 12 про звільнення з посади старшого економіста, відсутня печатка, що не дає підстав для врахування цього періоду при обчисленні загального трудового стажу позивача при значенні їй пенсії. Іншого підтвердження дійсності трудової діяльності позивача у спірний період нею надано не було. Також відповідачем на виконання вимоги суду, було надано копію пенсійної справи позивача. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

26.11.2019 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про врахування до її трудового стажу періоду роботи з 10.03.1976 року по 08.06.1981 року оскільки відповідач неправомірно виключив з її трудового стажу вказаний період.

Листом від 10.08.2005 № 15-117/14096 виконуючий обов`язки начальника Головного управління Національного банку України по м. Києву та Київській області Медведев В.Ф. повідомив позивача, що у зв`язку з реорганізацією системи Держбанку СРСР, Чорнобильське відділення увійшло до складу АК АПБ «Україна», але документи, які б підтвердили її роботу в період з 10.03.1976 року по 08.06.1981 року відсутні (копія міститься в матеріалах справи).

Листом від 15.03.2018 № 102-102/В-493-822 керівник апарату Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації Машківська О. повідомила позивача, що для надання витягу щодо Чорнобильського відділення Держбанку України позивачу необхідно надати повне найменування державною мовою або ідентифікаційний код організації (копія міститься в матеріалах справи).

Листом від 18.03.2019 року № б/н, заступник директора департаменту-начальник управління діловодством Департаменту забезпечення діяльності національного банку України Носулько В. повідомив позивача, що надати довідку про період її роботи в Чорнобильського відділення Держбанку СРСР з 10.03.1976 року по 08.06.1981 року немає можливості оскільки документи на архівне зберігання не передавались (копія міститься в матеріалах справи).

Листом від 18.12.2019 № 305415/03 заступник начальника головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомив позивача, що підстав для врахування до її пенсійного стажу періоду трудової діяльності з 10.03.1976 року по 08.06.1981 року у управління немає оскільки в її трудовій книжці у пункті 12 про звільнення з посади старшого економіста Чорнобильського відділення Держбанку, відсутня печатка організації і, що для підтвердження цього періоду їй необхідно надати до управління уточнюючу довідку встановленого зразка, яка містить відомості про період роботи з підставою видачі, завірену керівними особами, печаткою та штампом установи, організації, підприємства яке її видає, та довідку про перейменування організації, якщо таке мало місце (копія міститься в матеріалах справи).

Вважаючи таку відмову Пенсійного фонду України протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ (в редакції на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії) передбачено, що мають право на пенсію за віком мають право жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Згідно приписів ч. 3, 4 ст. 24 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту Порядок).

Пунктом 1 Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Підпунктом 2-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, до заяви про призначення пенсії, серед іншого, додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Таким чином, додаткові документи для підтвердження стажу роботи вимагаються лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктом 2 вказаного Порядку встановлено, що у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пункт 18 того ж Порядку деталізує такі дії, а саме, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

З наведених законодавчих норм вбачається, що саме органи Пенсійного фонду повинні здійснювати дії по підтвердженню трудового стажу позивача у період з 10.03.1976 року по 08.06.1981, шляхом встановлення та опитування свідків, що в той самий період знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Позивач намагалась підтвердити вказаний період своєї трудової діяльності звертаючись з запитами до Головного управління Національного банку України по м. Києву та Київській області, Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, але вказані органи не змогли підтвердити цей факт. Відповідач у своєму листі від 18.12.2019 № 305415/03 та у відзиві на позовну заяву не вказав, що роз`яснив позивачу свої та його дії стосовно встановлення свідків, а лише обмежився переліком норм законів та підзаконних нормативних актів переклавши весь тягар доведення права зарахування спірного періоду трудової діяльності на позивача. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач мав змогу установити оскаржуваний пільговий період на підставі показань свідків, проте не скориставшись можливістю установити трудовий стаж позивача на підставі показань свідків відповідач прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Судом звертає увагу, що під час розгляду справи, встановлено, що при обчисленні трудового стажу позивача під час призначення йому пенсії, відповідачем не було виконано обов`язку про підтвердження періоду з 10.03.1976 року по 08.06.1981 року у спосіб визначений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, а саме, встановлення та опитування свідків які в той самий період знали позивача по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

При підготовці та поданні позовної заяви, позивачем не було заявлено вимогу про зобов`язання відповідача, у відповідності до вимог п. 2 та 18 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, встановити та опитати вказаних вище свідків, що на думку суду не в повній мірі відповідає належній реалізації його права на захист.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Враховуючи зазначене, а також у зв`язку з наявністю об`єктивної необхідності захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для виходу за межі позовних вимог, заявлених позивачем.

Положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки, позивачка звільнена від сплати судового збору, то судові витрати згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 229, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) задовольнити .

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у включенні до стажу ОСОБА_1 для обчислення пенсії періоду з 10.03.1976 року по 08.06.1981 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про врахування до її трудового стажу періоду роботи з 10.03.1976 року по 08.06.1981 року.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції

Суддя А.С. Мазур