Справа № 120/8932/21-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 р. Справа № 120/8932/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в місті Вінниця в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

04.08.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про:

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 05.02.2021 за № 61 про відмову позивачу у переведенні на пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу";

- зобов`язання відповідача зарахувати до стажу державної служби позивача станом на 01.05.2016 період проходження служби у Збройних силах СРСР з 12.05.1975 по 14.05.1977 та призначити позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в січні 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу". Рішенням від 05.02.2021 за № 61 пенсійний орган відмовив позивачу у призначенні такого виду пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України. Крім того, відповідач зазначив, що станом на 01.05.2016 позивач перебував на державній службі, стаж роботи на посадах станом на 01.05.2016 складає 09 років 04 місяці 26 днів, що свідчить про недотримання вимог ані пункту 10, ані пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 "Про державну службу".

Позивач з вказаним рішенням не погоджується, вважає його протиправним, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Ухвалою суду від 09.08.2021 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Крім того, вказаною ухвалою вирішено витребувати у відповідача матеріали пенсійної справи позивача (в оригіналі або їх належним чином засвідчені копії).

20.08.2021 на виконання вимог суду відповідач надав оригінал пенсійної справи позивача.

Також 20.08.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Як зазначає відповідач, станом на 01.05.2016 позивач перебував на державній службі та його стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ "Про державну службу", склав 09 років 04 місяці 26 днів.

Відповідач зауважує, що пунктом 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 299, визначено перелік посад, роботи на яких зараховуються до стажу державної служби, що дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

Відповідач вважає, що періоди військової служби як до 01.05.2016, так і після 01.05.2016 зараховуються до стажу державної служби, але не застосовуються при визначені стажу, який дає право на пенсію згідно зі ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив, що у зв`язку з досягненням пенсійного віку 01.11.2017 позивачу ОСОБА_1 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

28.01.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення його на інший вид пенсійного забезпечення, а саме на пенсію державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року. До заяви позивач додав копії паспорта та ідентифікаційного коду, трудової книжки та довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця.

Рішенням від 05.02.2021 за № 61 пенсійний орган відмовив позивачу у призначенні такого виду пенсії через відсутність необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України.

Крім того, відповідач зазначив, що станом на 01.05.2016 позивач перебував на державній службі, стаж роботи на посадах станом на 01.05.2016 складає 09 років 04 місяці 26 днів, що свідчить про недотримання вимог ані пункту 10, ані пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 "Про державну службу".

Не погодившись з таким рішенням відповідача, 15.03.2021 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою, в якій просив зарахувати період проходження військової служби в Радянській армії з 12.05.1975 по 14.05.1977 для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу".

Листом від 09.04.2021 за № 3352-2489/Л-02/8-0200/21 відповідач повідомив позивача, що періоди військової служби як до 01.05.2016, так і після 01.05.2016 зараховуються до стажу державної служби, але ні ст. 46 Закону № 889, ні Порядком не застосовуються при визначені стажу, який дає право на пенсію відповідно до ст. 37 Закону 3723-ХІІ. Тому стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної, визначених ст. 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, станом на 01.05.2016 складає 09 років 04 місяці 26 днів (з 07.12.2006 по 01.05.2016), отже норми ані пункту 10, ані пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 не дотримано.

Вважаючи протиправним рішення пенсійного органу щодо відмови у переведенні на пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу", позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначаються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон від 10.12.2015 № 889-VIII).

Відповідно до п. 2 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, з набранням чинності вказаного закону втратив чинність Закон України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ (далі - Закон № 3723-ХІІ), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до п. 10-12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Перелік посад державної служби, які займали особи з числа колишніх державних службовців, що належать до певної категорії посад, передбачених цим Законом, визначається Кабінетом Міністрів України.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 37 Закону № 3723-ХІІ передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, але у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по справі № 822/524/18 та постановах Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 560/2398/19, від 01.12.2020 у справі № 466/6057/17.

Отже, з аналізу вищенаведених норм статті 37 Закону № 3723-ХІІ та пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, суд доходить висновку, що для реалізації позивачем права на пенсію державного службовця необхідним є дотримання таких умов: 1) вік (для чоловіків 62 роки); 2) загальний страховий стаж не менше 35 років; 3) зайняття посади державного службовця та наявність стажу не менше 10 років державної служби станом на 01.05.2016.

Згідно з ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 45 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

З огляду на те, що відповідно до наведених норм вибір пенсії є виключним правом пенсіонера, суд доходить до висновку, що позивач має право на переведення на обраний ним вид пенсії, а тому відмова відповідача у такому переведенні є протиправною.

З матеріалів пенсійної справи позивача судом встановлено, що станом на 28.01.2021 (день звернення позивача до пенсійного органу із заявою про переведення його на пенсію державного службовця відповідно до Закону № 889-VIII) позивачу виповнилося 65 років.

Загальний страховий стаж позивача складає 44 роки 9 місяців 27 днів.

Отже, позивачем дотримано першу та другу умови для призначення пенсії на підставі ст. 37 Закону № 3723-ХІІ та п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, а саме відповідний вік та наявність загального страхового стажу більше 35 років.

Відтак 28.01.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення його на інший вид пенсійного забезпечення, а саме на пенсію державного службовця відповідно до Закону України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року. До заяви позивач додав ряд необхідних документів.

За результатами розгляду вказаної заяви відповідач прийняв рішення від 05.02.2021 № 61 про відмову у призначенні позивачу пенсії державного службовця.

Підставою для прийняття такого рішення став висновок пенсійного органу про відсутність у позивача стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України. Відповідач зазначив, що стаж роботи позивача на посадах, віднесених до категорій посад державної, визначених ст. 25 Закону № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, станом на 01.05.2016 складає 09 років 04 місяці 26 днів (з 07.12.2006 по 01.05.2016).

При цьому відповідач не зарахував до стажу державної служби позивача період служби у лавах Радянської Армії з 12.05.1975 по 14.05.1977.

Оцінюючи відмову відповідача у зарахуванні спірного періоду, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

За приписами пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, цей Закон набирав чинності з 01.05.2016.

До 2016 року діяв Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283 (постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 229 від 25.03.2016), яким визначалися посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби.

Пунктом 3 Порядку № 283 було передбачено, що до стажу державної служби включається, зокрема, час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.

Згідно з п. 4 Порядку № 283 документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.

Судом встановлено, що в період з 12.05.1975 по 14.05.1977 позивач проходив служби у Збройних Силах СРСР, що підтверджується записами у військовому квитку серії НОМЕР_1 .

Як зазначено у статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 6 Закону № 2232 визначено види військової служби, до яких, зокрема, належить і строкова військова служба.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що проходження позивачем строкової військової служби у період з 12.05.1975 по 14.05.1977 в Збройних Силах СРСР підлягає зарахуванню до стажу державної служби.

Наведене узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 569/350/17.

Підсумовуючи, суд доходить висновку, що наявні в матеріалах справи документи, що також надавалися і відповідачу, підтверджують період проходження позивачем військової служби з 12.05.1975 по 14.05.1977 у Збройних Силах СРСР та дають підстави для зарахування цього періоду до стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону № 3723 та актами Кабінету Міністрів України. У свою чергу це надає позивачу право на призначення пенсії державного службовця.

Отже, позивач відповідає усім вимогам для призначення пенсії державного службовця відповідно до Закону № 889-VIII, а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 05.02.2021 № 61 визнається протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У багатьох рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі "Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини").

В пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Крім того, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції, Суд вказує на те, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути:

- незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України", п. 59);

- спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі "Кудла проти Польщі", п. 158; рішення від 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України", п. 29).

Тобто "ефективний засіб правового захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

Беручи до уваги, що оскаржуване рішення відповідача зачіпає права, гарантовані статтею 1 Протоколу Першого до Конвенції, з метою забезпечення ефективного поновлення порушеного права позивача на соціальних захист суд доходить висновку про підставність позовних вимог щодо зобов`язання пенсійного органу зарахувати позивачу до стажу державної служби період проходження служби у Збройних силах СРСР з 12.05.1975 по 14.05.1977 та призначити позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Згідно з п. 4 Порядку призначення пенсії деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Таки чином, оскільки станом на 28.01.2021 позивач ОСОБА_1 набув право на призначення пенсії державного службовця та своєчасно звернувся до відповідача за призначенням відповідного виду пенсії, суд доходить висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію державного службовця починаючи з 28.01.2021, а не з 01.02.2021 як помилково вважає позивач. Відтак в цій частині позовні вимоги належить задовольнити частково. При цьому суд застосовує правила ч. 2 ст. 9 КАС України щодо можливості виходу за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Частинами першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши доводи сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судові витрати позивача на сплату судового збору у сумі 1816,00 грн належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Водночас на користь позивача підлягає відшкодуванню вся сума судового збору. Адже, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивача внаслідок неправомірних рішень та дій суб`єкта владних повноважень, а спір по суті вирішено в користь позивача, тоді як прийняття рішення про часткове задоволення позову пов`язується виключно зі способом захисту порушених прав позивача.

Крім того, у даному випадку розмір компенсації судових витрат необхідно визначати виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог. Аналогічна правова позиція викладені у рішенні Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 620/1116/20.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 61 від 05.02.2021 про відмову ОСОБА_1 у переведенні на пенсію відповідно до Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до стажу державної служби станом на 01.05.2016 період проходження служби у Збройних силах СРСР з 12.05.1975 по 14.05.1977 та призначити йому пенсію за віком відповідно до відповідно до Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу" з 28.01.2021.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1816,00 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Оригінал пенсійної справи ОСОБА_1 № НОМЕР_2 - повернути Головному управлінню Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100).

Повне судове рішення складено 01.11.2021.

Суддя Сало Павло Ігорович