Справа № 826/5470/15
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5470/15 Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Сорочка Є.О.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у м. Києві, Головного управління ДФС у м. Києві про скасування наказу, поновлення на публічній службі,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень та змін позовних вимог просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів від 16.03.2015 № 191-0, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника Головного управління Міндоходів у м. Києві;

- зобов`язати Державну податкову службу України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві Державної податкової служби України, або на рівнозначній посаді в органах Державної податкової служби України, з 17 березня 2015 року;

- стягнути з рахунків Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 1267685,53 грн;

- зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві : нарахувати та сплатити до Пенсійного фонду України страхові внески (єдиний соціальний внесок), пов`язані з виплатою заробітної плати, за період вимушеного прогулу; подати до органу Пенсійного фонду України та відповідного органу Державної податкової служби України скореговані відомості про помісячні суми заробітку ОСОБА_1 за весь час вимушеного прогулу та сплачені за нього страхові внески; внести до трудової книжки ОСОБА_1 відповідний запис про поновлення на роботі з моменту неправомірного звільнення; зобов`язати Державну податкову службу України поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої пунктом 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2021 р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів від 16.03.2015 № 191-о, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника Головного управління Міндоходів у м. Києві.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві.

Стягнуто з Головного управління ДПС у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 520188,52 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуване рішення в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В частині вимог апеляційної скарги щодо зміни оскаржуваного рішення щодо установи, в якій має бути поновлено позивача, остання не наполягала, оскільки рішення суду щодо даних позовних вимог було виконано.

Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ДПС України та ГУ ДПС у м. Києві подали апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2021 відкрито провадження за скаргою ОСОБА_1 та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.09.2021.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2021 відкрито провадження за скаргою Державної податкової служби України та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.09.2021.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.08.2021 відкрито провадження за скаргою Головного управління ДПС у м. Києві та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.10.2021 для спільного розгляду апеляційних скарг позивача та відповідачів.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги власної апеляційної скарги, просили її задовольнити, щодо інших апеляційних скарг - заперечували проти їх задоволення.

Представники Державної податкової служби України та ГУ ДПС у м. Києві у судовому засіданні підтримали вимоги власних апеляційних скарг, а щодо апеляційної скарги позивача, просили відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач з 04.06.2013 обіймала посаду заступника начальника Головного управління Міндоходв у м. Києві.

16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади».

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.03.2015 № 191-о, ОСОБА_1 звільнено з 16.03.2015 з посади заступника начальника Головного управління Міндоходів у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Підстава: п. 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, частина третя статті 4 Закону України «Про очищення влади», доповідна записка від 13.03.2015 № 614/99-99-04-01-02-18.

Так, рішення про застосування щодо позивача заборони, передбаченої ч. 3 статті 1 Закону, прийнято саме у зв`язку із зайняттям нею у період з червня 2013 по березень 2015 року посади заступника начальника ГУ Міндоходів у м. Києві, що відповідає критеріям, визначеним в п. 4 ч. 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Не погоджуючись зі своїм звільненням, вважаючи його протиправним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного:

- оскаржуваним наказом позивач звільнена на підставі одного лише факту зайняття нею у минулому певної посади, водночас, під час розгляду справи суду не було надано доказів вчинення конкретно позивачем зазначених вище правопорушень, проведення стосовно нього будь-яких службових розслідувань, не встановлено його особисту участь. Отже, вина позивача у сприянні узурпації влади не встановлена;

- звільнивши позивача з посади лише з обставин зайняття нею у певний період окремо визначеної посади, застосувавши до неї міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, відповідач таким чином порушив норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяв не у спосіб, та не з метою, що встановлені Законом.

Доводи апеляційної скарги позивача. Позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині розрахунку стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки суд першої інстанції помилково не застосував до розрахунку коефіцієнту підвищення, визначеного п. 10 Порядку № 100. (а.с. 27-31 т. 2)

Доводи апеляційної скарги ДПС України. Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції жодним чином не обґрунтовано висновок про те, що правонаступником ГУ Міндоходів у м. Києві є ГУ ДПС у м. Києві, з огляду на що, неправильним є висновок суду першої інстанції про поновлення позивача саме в ГУ ДПС у м. Києві. (а.с. 35-38 т. 2)

Доводи апеляційної скарги ГУ ДПС у м. Києві. Апелянт наголошує, що на момент прийняття оскаржуваного наказу, Конституційним Судом України не було визнано неконституційним Закон України «Про очищення влади» або його окремі положення. (а.с. 59-65 т. 2)

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ч. 2 статті 1 Закону України «Про очищення влади», очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальності відповідальності та гарантування права на захист.

Законом визначаються правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації), передбачається перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з люстрації.

Для застосування заборони, передбаченої ч. 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», щодо таких посад, статтею 3 Закону передбачені два критерії здійснення люстрації. А саме: щодо осіб, які обіймали сукупно не менше одного року визначені законом посади в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року (перебування на посаді Президента України ОСОБА_2 ) або обіймали таку посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади за власним бажанням (події на Майдані).

Так, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Водночас, згідно статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені свободи, передбачені статтями 24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 статті 38 Конституції України, громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Отже, з викладених норм вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

Слід зазначити, що люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості.

Венеціанська комісія у своєму Висновку від 16 грудня 2014 року №788/2014 СDL-АD(2014)044 зазначила: «За Законом «Про люстрацію» особи, які підпадають під люстрацію, не мають можливості довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи. ... На думку Комісії, однак, той факт, що Закон "Про люстрацію" виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт із принципом «індивідуальної відповідальності», на якому має бути заснована люстрація (стаття 1.2). Навіть добровільна відставка з посади до 22 лютого 2014 року не буде достатньою щоб звільнити особу від люстрації.

У п. 64 проміжного Висновку від 16 грудня 2014 року № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію»), Венеціанська комісія констатувала: «Закон «Про люстрацію» не відповідає цим вимогам. За винятком осіб, зазначених у статтях 3.5, 3.6 та 3.7, встановлення індивідуальної провини незалежним органом не вимагається. Заборона доступу до державних функцій, що застосовується до цих осіб, заснована на простому факті обіймання певної посади з подальшою презумпцією винуватості. У той час, як цей підхід може бути прийнятним щодо осіб, що обіймали високі посади в комуністичний період і в деяких найважливіших державних установах, у всіх інших випадках вина має бути доведена на основі індивідуальних вчинків. Якщо сам факт належності до партії, організації або адміністративного органу старого режиму є підставою для заборони обіймати державні посади, то така заборона зводиться до форми колективного та дискримінаційного покарання, яка несумісна з нормами в галузі прав людини. Тому люстрація ризикує стати політичним інструментом для придушення опонентів".

Крім того, Венеціанська комісія зауважила: «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (п. 62).

Аналогічний висновок, Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: «Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій» (пп. «h» п. 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії № 524/2009 від 13 жовтня 2009 року).

У Висновку, Венеціанської комісії від 14-15 грудня 2012 року № 694/2012 СDL-АD(2012)028 щодо Закону «Про визначення критерію для обмеження повноважень несення державної служби, доступу до документів та оприлюднення інформації про колабораціонізм із органами державної безпеки» (Закону «Про люстрацію») колишньої Югославської Республіки Македонія Венеціанська комісія констатувала: «...Мета люстрації перш за все полягає в захисті демократії від ремінісценцій тоталітаризму, другорядною метою люстрації, підпорядкованою реалізації першочергової мети, є індивідуальне покарання осіб, які співпрацювали з тоталітарним режимом..." (пункт 16 розділу А).

Згідно із пунктами 12, 13 Рекомендації Парламентської асамблеї Ради Європи №1096 «Про заходи щодо ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», (Dос. 7568 від 3 червня 1996 року), люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена в кожному конкретному випадку, а особі, яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Відповідно до п. «і» Рекомендації ПАРЄ, нікого не може бути піддано люстрації виключно за зв`язок з якоюсь організацією або участь у її діяльності, яка була законною на час такого зв`язку або діяльності (крім випадків, викладених лише у підпункті "h"), або за особисті думки чи переконання.

Пунктом «h» зазначеної Рекомендації встановлено, «що особи, які видали накази, скоїли або значною мірою сприяли скоєнню серйозних порушень прав людини, можуть бути відсторонені від посади; якщо організація вчинила серйозні порушення прав людини, її член, співробітник або уповноважений вважається таким, що залучався до цих порушень, обіймаючи високу посаду в цій організації, якщо тільки він не доведе, що не брав участі у плануванні, спрямуванні або здійсненні такої політики, практики або дій».

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що оскаржуваним наказом позивач була звільнена за п. 7-2 ч. 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, як така, що обіймала посаду заступника начальника ГУ Міндоходів у м. Києві у період з 04 червня 2013 року по березень 2015 року, тобто, на підставі одного лише факту зайняття нею у минулому певної посади, водночас, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що дійсною метою Закону України «Про очищення влади», є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності та гарантування права на захист.

Виходячи з мети Закону, перш ніж застосувати до позивача передбачені у цьому Законі заходи відповідальності, відповідач зобов`язаний був встановити її особисту участь та довести вину у вчинені правопорушень, що сприяли узурпації влади ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини. Тобто, вина позивача повинна бути доведена у встановленому законом порядку та ґрунтуватися на належних та допустимих доказах, здобутих законним шляхом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду спору, не було надано доказів вчинення конкретно позивачем зазначених вище правопорушень, проведення стосовно неї будь-яких службових розслідувань, не встановлено її особисту участь, тож, вина у сприянні узурпації влади не встановлена. Таким чином, звільнивши позивача з посади лише з обставин зайняття нею у певний період окремо визначеної посади, застосувавши до неї міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, відповідач порушив норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяв не у спосіб, та не з метою, що встановлені Законом, що не може бути визнано сумісним з принципами демократичної та правової держави.

Приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади, відповідач не врахував основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, з огляду на що, застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади», є передчасним і не відповідає викладеним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів.

Отже, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування оскаржуваного наказу, поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також, слід врахувати, що згідно відкритих даних, ГУ Міндоходів у м. Києві припинено 10.11.2015, тобто, правонаступником Головного управління Міндоходів у м. Києві - є ГУ ДПС у м. Києві, з урахуванням того, що правонаступником ГУ ДФС у м. Києві є саме ГУ ДПС у м. Києві. Крім того, виходячи з обсягу повноважень та функцій даних органів, делегованих їм державою, слідує, що, фактично, вказані органи виконують ті ж самі завдання та мають ті ж самі повноваження, з огляду на що, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відновлення порушеного права позивача можливе шляхом поновлення її на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві (), що також, забезпечуватиме реальне відновлення порушених прав позивача, задля уникнення подальшого їх порушення та виникнення нових спорів. Тож, доводи апеляційних скарг відповідачів в цій частині є необґрунтованими та недоведеними.

У частині висновків суду першої інстанції щодо розрахунку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів враховує, що згідно норм ч. 1, 2 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, визначення суми заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті особі, поновленій на роботі, остання має визначатися згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до змісту п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Висновки суду першої інстанції в частині розрахунку середнього заробітку позивача під час вимушеного прогулу є правильними, сторонами не наголошено на їх помилковості, водночас, позивач в апеляційній скарзі наголошує на необхідності застосування коефіцієнту підвищення заробітної плати при здійсненні відповідних розрахунків.

Згідно п. 10 Порядку № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховуються шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Якщо підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення окладів.

При цьому, якщо протягом періоду вимушеного прогулу в установі, організації були підвищені посадові оклади відповідно до актів законодавства (в тому числі і за посадою незаконно звільненого працівника), то проводиться коригування заробітної плати за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення.

Колегія суддів вважає, що постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, не містить жодних положень щодо можливості розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника, а передбачає здійснення відповідного розрахунку виключно з урахуванням розміру заробітної плати за 2 місяці, що передували події звільнення, при цьому, що п. 10 Порядку підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також, не передбачено збереження за працівником середнього заробітку в період, коли особа не перебуває у трудових відносинах внаслідок її звільнення із займаної посади, навіть у випадку, якщо таке звільнення в подальшому визнано судом неправомірним. Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування підвищеного посадового окладу та коригування заробітної плати по відповідній посаді, що відбулось після звільнення позивача із займаної посади. Доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження в цій частині.

Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 червня 2021 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови складено 01.11.2021.