Справа № 160/3129/21
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2021-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 160/3129/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Дніпропетровської обласної прокуратури

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року (суддя Ільков В.В.) у справі №160/3129/21 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання дій, бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:

- дії Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938), які полягають у застосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) у зв`язку із його публічною службою у період з 01.07.2015 року по 30.12.2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01.07.2015 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська; у період з 15.12.2015 року по 30.12.2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року №2456-VІ та Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури в частині визначення посадового окладу ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) - визнати протиправною;

- бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938), яка полягає у незастосуванні до відносин оплати праці (заробітної плати) ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) у зв`язку із його публічною службою у період з 01.07.2015 року по 30.12.2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01.07.2015 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора Дніпровського району м. Дніпродзержинська; у період з 15.12.2015 року по 30.12.2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) статті 81 Закону України Про прокуратуру від 14.10.2014 року №1697-VII в частині визначення посадового окладу ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) - визнати протиправною;

- бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) за час його публічної служби у період з 01.07.2015 року по 30.12.2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01.07.2015 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора Дніпровського району м.Дніпродзержинська; у період з 15.12.2015 року по 30.12.2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) заробітної плати прокурора в загальному розмірі 2 176 967,07 грн. (два мільйони сто сімдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень, 07копійок), в тому числі: посадового окладу -1 036 972,73 грн. (один мільйон тридцять шість тисяч дев`ятсот сімдесят дві гривні, 73 копійки); надбавки за вислугу років - 198 121,18 грн. (сто дев`яносто вісім тисяч сто двадцять одна гривня 18 копійок); надбавки за виконання особливо важливої роботи - 865 025,98 грн. (вісімсот шістдесят п`ять тисяч двадцять п`ять гривень 98 копійок); надбавки за роботу в умовах режимних обмежень - 76 847,18 грн. (сімдесят шість тисяч вісімсот сорок сім гривень 18 копійок), - визнати протиправною;

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02909938) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) протиправно ненараховану та невиплачену заробітну плату за час його публічної служби у період з 01.07.2015 року по 30.12.2020 року на посадах прокурора (а саме у період з 01.07.2015 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора Дніпровського району м.Дніпродзержинська; у період з 15.12.2015 року по 30.12.2020 року - на посаді прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури) в загальному розмірі 2 176 967,07 грн. (два мільйони сто сімдесят шість тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень 07 копійок), в тому числі: посадового окладу - 1036972,73 грн. (один мільйон тридцять шість тисяч дев`ятсот сімдесят дві гривні 73 копійки); надбавки за вислугу років - 198 121,18 грн. (сто дев`яносто вісім тисяч сто двадцять одна гривня 18 копійок); надбавки за виконання особливо важливої роботи - 865025,98 грн. (вісімсот шістдесят п`ять тисяч двадцять п`ять гривень 98 копійок); надбавки за роботу в умовах режимних обмежень - 76 847,18 грн. (сімдесят шість тисяч вісімсот сорок сім гривень 18 копійок).

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що заробітна плата прокурора з 01.07.2015 нараховувалася та виплачувалася позивачеві в меншому розмірі, що суперечить ч.1 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», якою прямо передбачено, що заробітна плата регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Також зазначав про те, що неправомірність виплати заробітної плати на підставі положень постанови КМУ №505 підтверджена і Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), яким визнано неконституційним окремі положення Бюджетного кодексу України, в частині оплати праці прокурорів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року позов задоволено частково, а саме:

визнано протиправними дії Дніпропетровської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26.03.2020 року по 30.12.2020 року включно відповідно до ст.81 Закону України Про прокуратуру;

зобов`язано Дніпропетровську обласну прокуратуру провести нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу в сумі 37 836,00 грн. за період з 26.03.2020 року по 30.12.2020 року, з урахуванням фактично проведених виплат.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду, в частині задоволених позовних вимог, мотивовано неправомірністю дій відповідача, в частині визначення заробітної плати позивача з 26.03.2020. Такі висновки суд обґрунтував тим, що у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), яким визнано неконституційним окремі положення Бюджетного кодексу України, в частині оплати праці прокурорів, відповідач був зобов`язаний нараховувати позивачу заробітну плату виходячи із положень Закону України «Про прокуратуру».

Рішення суду, в частині незадоволених позовних вимог, мотивовано тим, що до прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення відповідачем правомірно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата позивачу із застосуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури та пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України.

Не погодившись з рішенням суду, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказує на те, що судом першої інстанції невірно застосовано до спірних відносин норми матеріального права, насамперед, положення ч.1 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», якою прямо передбачено, що заробітна плата регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. З цих підстав позивач вказує на неможливість застосування до спірних відносин положень постанови КМУ №505 та інших законів і підзаконних нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок оплати працівників прокуратури. Позивач також вказує на те, що неможливість чи небажання держави організувати бюджетний процес таким чином, щоб забезпечити виконання зобов`язань з оплати праці, які визначені Законом України «Про прокуратуру», є прямим порушенням права позивача, при цьому, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Помилковими позивач вважає і висновки суду першої інстанції щодо неможливості стягнення заробітної плати за період до ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 1-223/2018(2840/18), оскільки у цей період дії відповідача узгоджувалися з положеннями чинного на той час законодавства. З цього приводу позивач зазначає те, що в цій частині заявлені вимоги стосувалися виникнення обов`язку відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним і такі вимоги ґрунтувалися на положеннях ст..152 Конституції України. У свою чергу, суд першої інстанції такій позиції позивача належної оцінки не надав, а виходив лише із загальних положень втрати чинності дії неконституційного акту в часі. Не погоджується позивач і з рішенням суду, в частині відмови у стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу. вказуючи на те, що такі витрати понесені у зв`язку із розглядом справи та підтверджені належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач, посилаючись на положення чинного законодавства, якими було урегульовано порядок виплати заробітної плати прокурором до ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 1-223/2018(2840/18), вказував на правомірність нарахування позивачу заробітної плати у період з 01.07.2015 по 25.03.2020, оскільки фінансування прокуратури здійснювалося згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період. В той же час, як зазначає відповідач, судом першої інстанції не було враховано того, що у зв`язку із прийняттям Закону України №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» були внесені зміни до Закону України «Про прокуратури», зокрема, у частині 1 статті 7 Закону України «Про прокуратуру» слова «регіональні» та «місцеві» замінено відповідно на «обласні» та «окружні». Законом №113-ІХ також передбачено, що переведення на посаду в обласні, окружні прокуратури відбувається лише у разі успішного проходження ними атестації. До переведення на посади обласних, окружних прокуратур оплата праці прокурорів здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату працівників органів прокуратури. З цих підстав відповідач вказує на те, що після ухвалення рішення Конституційним Судом України у справі № 1-223/2018(2840/18) ним правомірно нараховувалась заробітна плата позивачу, якого не було переведено до обласної, окружної прокуратури у встановленому законом порядку, виходячи з положень постанови КМУ №505.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відстуність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 працював у системі прокуратури України з 09.07.2011 року, зокрема:

1) з 02.09.2013 року по 14.12.2015 року - на посаді старшого прокурора прокуратури Дніпровського району м. Дніпродзержинська;

2) з 15.12.2015 року по 30.12.2020 року - на посаді прокурора

Дніпродзержинської місцевої прокуратури.

Вказане вище, також підтверджується копією його трудовою книжкою серії НОМЕР_2 (записи №№5-7) та листом Дніпропетровської обласної прокуратури від 04.02.2021 року №21-130 вих.21.

02.02.2021 року позивачем здійснено запит до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якому він просив надати: інформацію щодо розмірів окладу, встановлених за посадами, які позивач обіймав працюючи в органах прокуратури в період з 01.07.2015 по 30.12.2020 (помісячно).

Листом від 04.02.2021 року за №21-130 вих.21 Дніпропетровською обласною прокуратурою надано відповідь, в якій зазначено, що посадовий оклад на займаних позивачем посадах прокуратури Дніпропетровської області, відповідно до постанови КМУ від 31.02.2012 року №505 зі змінами, за період з 01.07.2015 року по 14.12.2015 року, складав 1444,00 грн.; з 15.12.2015 року по 05.09.2017 року - 2 048,00 грн.; з 06.09.2017 року по 30.12.2020 року - 5 660,00 гривень.

Не погоджуючись з діями відповідачів щодо нарахування та виплати йому заробітної плати без врахування вимог статті 81 Закону України "Про прокуратуру", позивач звернувся із цим позовом до суду.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Щодо апеляційної скарги позивача.

Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VІІ набрав чинності 15.07.2015, крім статті 12 (місцеві прокуратури) та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набрали чинності з 15.12.2015 (абзац 3 п.1 розд. XII "Прикінцеві положення").

З набранням чинності Законом № 1697-VІІ втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ 1991 року, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, яка втрачає чинність з 15.12.2015 (п. 3 розд. XII "Прикінцеві положення").

Статтею 49 Закону 1789-ХІІ визначалося матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури.

Отже, до 14.12.2015 порядок матеріального забезпечення прокурорів визначався ст. 49 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (1991 року).

Починаючи з 15.12.2015 (після втрати чинності ст..49 Закону №1789-ХІІ) матеріально-побутове забезпечення прокурора визначалося Законом № 1697-VІІ.

Згідно із ч.1 ст.81 Законом № 1697-VІІ заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст. 81 Закону № 1697-VІІ передбачалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (в подальшому розмір окладу змінювався). Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом прокурора регіональної прокуратури - 1,2. В подальшому з 01.01.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII, яким внесено зміни до ч. 3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" та визначено, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а в подальшому посадовий оклад був збільшений до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (Закон № 113-IX від 19.09.2019).

Після прийняття Закону України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру", були прийняті Закон України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII "Про Державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин".

Так, Законом № 79-VIII доповнений розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України , зокрема, п. 26, який передбачив, що норми і положення статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII Кабінету Міністрів України доручено у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом. Кабінетом Міністрів України на виконання приведених приписів не приведено нормативно-правові акти у відповідність до цього Закону.

Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону України «Про прокуратуру» є неможливою без унесення відповідних змін як до Постанови КМУ №505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.

Зміни до Постанови КМУ №505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», а отже суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.89 Закону України «Про прокуратуру» фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.

Отже, відповідач у справі Дніпропетровська обласна прокуратуру є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

У свою чергу, фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (ч.1 ст.90 Закону України «Про прокуратуру»).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру».

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом у справі №320/1874/19.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність дій відповідача, в частині визначення розміру заробітної плати позивача у період до 26.03.2020 (дата прийняття рішення Конституційним Судом України у справі № 1-223/2018(2840/18)).

З приводу аргументів позивача про можливість застосування рішення Конституційного Суду України у справі № 1-223/2018(2840/18) на правовідносини, які виникли до дня його ухвалення, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, таку можливість позивач пов`язує із випадками відшкодування шкоди завданої актом, що визнаний неконституційним (ст.152 Конституції України), але у спірному випадку позивачем заявлено позов про стягнення заробітної плати, а не відшкодування шкоди на підставі положень ст..152 Конституції України.

Щодо аргументів позивача про неправомірність відмови судом першої інстанції у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, слід зазначити те, що судом першої інстанції відмовлено у відшкодуванні таких витрат з огляду на не надання стороною позивача як доказів фактичної оплати послуг з правничої допомоги так і доказів самого факту надання позивачу таких послуг.

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується з огляду на те, що позивачем до суду першої інстанції надано лише договір про надання правової допомоги, доручення, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер. Натомість, суду не було надано акту виконаних робіт (оформлення якого передбачено Договором), який би свідчив про фактично надані послуги, не було надано доказів і фактичної оплати послуг на правничу допомогу.

Отже, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про не підтвердження витрат на правничу допомогу.

Посилання представника позивача на те, що у самому Договорі про надання правової допомоги визначено вартість послуг, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки Договір є наміром сторін надати/отримати послуги, а фактичне надання таких послуг повинно підтверджуватися певними документами, в яких було б визначено вид послуг, їх кількість та вартість. Не приймає до уваги суд апеляційної інстанції і посилання представника позивача про те, що акт виконаних робіт (наданих послуг) долучено апеляційної скарги, оскільки вказане не спростовує висновків суду першої інстанції про те, що такі докази не було надано суду, яким і вирішувалось питання щодо розподілу судових витрат.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача.

Щодо апеляційної скарги відповідача.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Частиною другою статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Отже, починаючи з 26.03.2020 позивач має право на заробітну плату у розмірах, яка визначена ст..81 Закону України «Про прокуратуру».

Заперечуючи таке право позивача, відповідач посилається на те, що у зв`язку із прийняттям Закону України №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» були внесені зміни до Закону України «Про прокуратури», зокрема, у частині 1 статті 7 Закону України «Про прокуратуру» слова «регіональні» та «місцеві» замінено відповідно на «обласні» та «окружні». Законом №113-ІХ також передбачено, що переведення на посаду в обласні, окружні прокуратури відбувається лише у разі успішного проходження ними атестації. До переведення на посади обласних, окружних прокуратур оплата праці прокурорів здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату працівників органів прокуратури. З цих підстав відповідач вказує на те, що після ухвалення рішення Конституційним Судом України у справі № 1-223/2018(2840/18) ним правомірно нараховувалась заробітна плата позивачу, якого не було переведено до обласної, окружної прокуратури у встановленому законом порядку, виходячи з положень постанови КМУ №505.

З приводу таких аргументів відповідача слід зазначити те, що Конституційний Суд України, вирішуючи питання оплати праці прокурорів (справа № 1-223/2018(2840/18)), виходив з того, що заробітна плата, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1 Основного Закону України, має визначатися виключно законом. У свою чергу, спеціальним законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру».

Таким чином, враховуючи те, що до Закону України «Про прокуратуру» не вносилися зміни (у тому числі Законом №113-ІХ) щодо умов оплати праці прокурорів до їх переведення до обласної, окружної прокуратури у встановленому законом порядку, то суд вважає, що відповідач неправомірно нараховував та виплачував позивачу заробітну плату із застосуванням положень постанови КМУ №505, а не виходячи із положень Закону України «Про прокуратуру».

Крім цього, запроваджені Законом №113-ІХ такі умови оплати праці, на період реформування органів прокуратури (п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-ІХ), на думку суду апеляційної інстанції, є явно дискримінаційними враховуючи те, що Законом України «Про прокуратуру» передбачений єдиний правовий статус прокурорів в незалежності від будь-яких ознак чи обставин, а отже існування різних умов оплати праці в однакових умовах, лише у зв`язку із зміною назви прокуратури та проходження атестації, не може відповідати принципу верховенства права.

З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності дій відповідача, в частині визначення розміру заробітної плати позивача у період з 26.03.2020 по 31.12.2020.

Ураховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Дніпропетровської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі №160/3129/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 02.11.2021

Повне судове рішення складено 03.11.2021

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк