Справа № 620/10247/21
Суддя: Заяць О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 року Чернігів Справа № 620/10247/21

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заяць О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, в якому просить:

Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час невиплати заробітної плати з 03.12.2020 по 05.04.2021 у розмірі 61 709 (шістдесят одну тисячу сімсот дев`ять) грн 90 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в порушення вимог чинного законодавства при звільненні з посади сільського голови Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області 02.12.2020 йому виплачено заробітну плату лише 06.04.2021. Таким чином, не виплачено середній заробіток за час затримки виплати заробітної платив період з 03.12.2020 по 05.04.2021.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.09.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач надав до суду відзив на позов, в якому заперечував щодо позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що розмір середнього заробітку може бути стягнутий не більш як 27 відсотків від загальної суми за час затримки розрахунку відповідно до постанови КМУ № 100. Вказав, що позивачем пропущено строк звернення до суду.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , з 09.11.2010 по 02.12.2020 обіймав посаду сільського голови Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області, що підтверджується витягом з рішення першої сесії шостого скликання Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області від 09.11.2010, витягом з рішення першої сесії сьомого скликання Макишинської сільської ради Городнянського району Чернігівської області від 10.11.2015 та рішенням першої сесії восьмого скликання Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 02.12.2020 «Про початок повноважень Седнівського селищного голови».

Відповідальною особою за кадрову роботу Седнівської селищної ради Чернігівського району записів про закінчення повноважень позивача внесено не було.

Рішенням другої (позачергової) сесії восьмого скликання Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 12.12.2020, зокрема георганізували шляхом приєднання до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області () Макишинську сільську раду Городнянського району Чернігівської області ().

04 лютого 2021 року позивач, для передачі майна, яке знаходилось на балансі Макишинської сільської ради Городнянського району, звернувся до Седнівського селищного голови з проханням направити комісію для прийняття майнових цінностей та складання відповідного акту приймання-передачі.

18 лютого 2021 року комісією Седнівської селищної ради було проведено опис необоротних активів, складено акти приймання-передачі матеріальних цінностей за документами, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до акту приймання-передачі 03.03.2021 позивачем було передано комісії Седнівської селищної ради документи Макишинської сільської ради.

Нарахування та виплату заробітної плати позивачу в день прийняття матеріальних цінностей Седнівською селищною радою здійснено не було.

Позивач 05.03.2021 знову звернувся до голови Седнівської селищної ради із заявою, у якій просив здійснити нарахування та виплату заробітної плати за 01, 02.12.2020, розрахункові виплати до яких входять дні не використаної відпустки за період роботи на посаді сільського голови с. Макишин Городнянського району та нарахувати і виплатити середній заробіток за період з 03.12.2020 по 03.03.2021. Заява була передана секретарю Седнівської селищної ради 05.03.2021, що підтверджується відміткою на копії переданої заяви.

У зв`язку з тим, що виплата проведена не була, 17.03.2021 позивач звернувся до голови Седнівської селищної ради з проханням надати довідку про заборгованість із заробітної плати по 02.12.2020 та розрахункових виплатах за період роботи на посаді сільського голови с. Макишин Городнянського району, довідку про заробітну плату за період з 01.06.2020 по 01.12.2020.

Відповідач лише 06.04.2021 на банківську картку позивача перерахував заробітну плату та розрахункові виплати за період роботи на посаді сільського голови с. Макишин Городнянського району відповідно до виписки по банківській картці АТ КБ «Приватбанк» від 28.04.2021. Середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в період з 03.12.2020 по 05.04.2021 (включно) відповідачем не виплачено.

Таким чином, позивач вважає, що 02.12.2020 відповідач повинен був звільнити його із займаної посади з підстав закінчення повноважень сільського голови та внести відповідний запис в трудову книжку, виплатити належні суми, адже відповідач порушив норми ст. 116 КЗпП України, якою передбачена виплата всіх сум, належних працівнику від підприємства, установи, організації в день звільнення.

Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

За приписами ст. 3 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", посадами в органах місцевого самоврядування, є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 7 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.

Згідно частини 1 статті 42 Закону № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", повноваження новообраного сільського, селищного, міського голови починаються з моменту складення ним присяги відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" на пленарному засіданні відповідної сільської, селищної, міської ради, на якому відповідною територіальною виборчою комісією були оголошені рішення щодо його обрання та реєстрації. Повноваження сільського, селищного, міського голови закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної сільської, селищної, міської ради, обраної на наступних чергових місцевих виборах, або, якщо рада не обрана, з моменту вступу на цю посаду іншої особи, обраної на наступних місцевих виборах, крім випадків дострокового припинення його повноважень відповідно до частин першої та другої статті 79 цього Закону.

Частина 3 ст. 7 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" встановлює, що на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється, зокрема, дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Статтею 9 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, що посадова особа місцевого самоврядування має право, в тому числі, на оплату праці залежно від посади, яку вона займає, рангу, який їй присвоєно, якості, досвіду та стажу роботи; на соціальний і правовий захист.

Відповідно до частини 2 статті 8-3 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» від 5 лютого 2015 року № 157-VIII з дня припинення повноважень сільською, селищною радою територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади, у порядку, визначеному цим Законом, здійснюється реорганізація відповідних юридичних осіб - сільської, селищної ради, її виконавчого комітету шляхом їх приєднання до відповідних юридичних осіб - сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету об`єднаної територіальної громади.

Згідно із пп. 4 п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад» повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, старост сіл, селищ територіальних громад, які увійшли до складу територіальних громад, території яких затверджено Кабінетом Міністрів України на підставі цього Закону, припиняються в день набуття повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних на перших місцевих виборах у 2020 році відповідно до підпункту 2 цього пункту.

Цією нормою Закону визначено день припинення повноваження сільського голови, а саме день набуття повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних у зв`язку із першими місцевими виборами депутатів сільських, селищних, міських рад і відповідних сільських, селищних, міських голів територіальних громад, території яких затверджені Кабінетом Міністрів України на підставі цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.

У разі об`єднання всіх територіальних громад одного району в одну об`єднану територіальну громаду все майно спільної власності територіальних громад такого району є комунальною власністю об`єднаної територіальної громади, а пов`язані з таким майном права та обов`язки належать об`єднаній територіальній громаді з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.

Питання щодо проходження служби в органах місцевого самоврядування, звільнення із неї, права та обов`язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування". Однак, вищезазначеним нормативно-правовим актом не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в органах місцевого самоврядування, а, отже, в даному випадку необхідно застосовувати загальні норми трудового законодавства.

Статтею 3 КЗпП України регламентовано, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України.

У ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Положеннями ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником, а саме - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтями 116, 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок при звільненні провести повний розрахунок з працівником та виплатити всі належні йому суми. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу, наступає передбачена ст. 117 КЗпП України, відповідальність.

Тобто, за такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17.

Отже, у спірних правовідносинах має місце несвоєчасна виплата позивачу частини заробітної плати станом на 02.12.2020 (день звільнення) без проведення цього ж дня остаточного розрахунку, тому відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку.

Водночас, суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі № 711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

У п. 77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Розрахунок середнього заробітку працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Зокрема, за п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку № 100).

Відповідно до довідки від 17.09.2021 № 770/02-28 середньоденна заробітна плата позивача за період з 01.06.2020 по 01.12.2020 по Макишинській сільській раді становить 678,13 грн.

Кількість днів затримки невиплати заробітної плати складає 83 робочі дні.

Повна сума середнього заробітку за час затримки виплати буде становити 678,13*83 = 56284,79 грн.

Враховуючи розмір невиплаченої заробітної плати при звільненні, а саме 3 922,97 (відповідно до виписки по банківській картці АТ КБ «Приватбанк» від 28.04.2021) та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати заробітної плати.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, від 03.04.2019 у справі № 662/1626/17 та від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності та з огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час не проведення остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.12.2020 по 05.04.2021 у розмірі 3 922,97 грн.

Щодо вказаного у відзиві на позов пропуску строку звернення до суду, то слід вказати про те, що позивач ще 05.05.2021 звернувся до Чернігівського районного суду Чернігівської області.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11.06.2021 провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу, що з даним позовом він може звернутись до Чернігівського окружного адміністративного суду.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 10.08.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11.06.2021 без змін.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем не було заявлено відповідне клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності за правилами ст. 90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Частиною 3 ст. 139 КАС України встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області щодо не проведення із ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні.

Стягнути з Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час не проведення остаточного розрахунку при звільненні за період з 03.12.2020 по 05.04.2021 у розмірі 3 922,97 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Седнівська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області, вул. Я. Лизогуба, 21, смт Седнів, Чернігівський район, Чернігівська область, 15522, .

Повний текст рішення суду виготовлено 01 листопада 2021 року.

Суддя О.В. Заяць