Справа № 420/15386/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирівська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.05.2021 року № 140-21, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване рішення є протиправним з огляду на той факт, що існує ризик переслідувань позивача через його належність до етнічної меншини курдів. Позивач зазнавав постійної дискримінації внаслідок приналежності до визначеної етнічної меншини в країні походження. Також існує ризик переслідування позивача через його релігійні погляди, оскільки він змінив релігію з ісламу на християнство.

Заява позивача відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак ДМСУ при прийнятті оскаржуваного рішення зазнані обставини до уваги не прийняла, у зв`язку з чим рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 31.08.2021 року відкрито провадження по справі та повідомлено сторін, що суд розгляне справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Від представника відповідача 28.09.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову відповідач зазначає, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування. Відповідач зазначає, що з матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також, причини його виїзду за межі країни громадянської належності жодним чином не пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Також співробітниками міграційної служби при проведенні аналізу відповідності заяви вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», було з`ясовано, що позивача або членів його родини ніколи не переслідували на Батьківщині за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Туреччини, з огляду на наступне. Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Проводячи аналіз наявності у зверненні позивача ознак, передбачених п. 1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року ДМС було розглянуто заяву позивача на наявність у нього елементів переслідувань позивача за ознаками віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Стосовно цього елементу, варто зазначити, що під час розгляду заяви від 18.06.2020 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказав, що під час проживання на території Туреччини він не зазнавав переслідувань за політичними поглядами або належністю до певної соціальної групи, ані вiн анi його близькі родичі не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організації на території Туреччини, позивач також не займався активістською або громадською діяльністю на території країни громадянської належності, що б могло стати підставою для потенційних переслідувань. Водночас, в якості причини небажання повернення на територію країни громадянської належності, позивач вказує на елемент можливих погроз по відношенню до нього через сповідування ним християнської релігії з боку співгромадян. Слід зазначити, що елемент переслідувань через дотримання канонів християнської релігії з боку державних агентів не спостерігається ані з проведеного аналізу тверджень позивача, ані з актуальної інформації за країною походження. Зокрема, він стверджує, що не може навести аргументацію повідомленій історії ймовірного переслідування відповідними прикладами, ситуаціями, які трапились з іншими особами (близькими родичами, друзями, сусідами, представниками відповідного віросповідання тощо). Так, під час проведення процедури розгляду заяви від 18.06.2020 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач підтверджує, що сповідування християнської релігії є дозволеним на території Туреччини, продовжують функціонування християнські храми та інші культові заходи для послідовників християнської релігії, християни мають можливість безперешкодно сповідувати канони християнської релігії на території країни громадянської належності, мають рівні з мусульманами права та обов`язки, з боку органів державної влади Туреччини не проводиться жодних утисків по відношенню до християн (вони мають можливість спокійно дотримуватись власних обрядів, приймати участь в управлінні країною, армією, різних християнських організаціях тощо). На лояльне ставлення по відношенню до християнства та інших релігійних конфесій на території Туреччини також вказує повідомлена позивачем обставина, у відповідності до якої на території країни громадянської належності не передбачена відповідальність проти мусульман, які відвернулись від Ісламу, не існує утисків стосовно Християн .

Обставина будь-яких переслідувань Християн на території Туреччини не прослідковується також і з опрацьованої інформації за країною походження позивача. Так, ст. 24 Конституції Туреччини гарантує свободу совісті та віросповідання, включаючи право сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, вiльно вибирати і поширювати релiгiйні й iншi переконання і діяти відповідно до них. Станом на червень 2020 року, на території Туреччини проживає 180 854 християн і близько 20 тисяч іудеїв. У відповідності до інформації за крапною походження, Конституція Туреччини визначає крапну як світське державне управління, забезпечує свободу совісті, релігійних переконань, переконань, виражень думок та віросповідання та забороняє дискримінацiю за релiгiйними ознаками.

Матеріалами особової справи не встановлено будь-яких елементів неможливості повернення позивача до Туреччини, який, відповідно до власних пояснень, до виїзду постійно проживав у м. Токат, де постійно проживають його батьки та брат. В ході розгляду заяви, особою не була повідомлена інформація стосовно можливих переслідувань його рідних. Зазначене свідчить про наявність у заявника традиційних засобів підтримки з боку родичів на території країни громадянської належності.

Беручи до уваги вищенаведене, відповідач вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 11.05.2021 року № 140-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать чоловіча, громадянин Туреччини, місце народження м. Токат (Туреччина), за національністю курд, з народження сповідував Іслам, 15.06.2020 року перейшов до Християнства, прийнявши таїнство хрещення при Українській Православній церкві Одеської єпархії Храм Святої преподобномучениці Єлисавети (м.Одеси). Рідна мова - турецька, вільно володіє російською мовою, на середньому рівні англійською та українською мовами. За сімейним станом не одружений, спільно проживає з громадянкою України на установчі дані ОСОБА_4 , 1988 року народження, з якою має спільного сина на установчі дані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07.12.2006 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Республікою Туреччина було видане Посвідчення особи серії НОМЕР_1 , номер паспорту громадянина НОМЕР_2 , місце видачі посвідчення: Токат Меркез, реєстраційний № НОМЕР_3 , підстава видачі: втрата.

У 2007 році позивач вибув з Туреччини до Республіки Молдова за підробленим паспортним документом, що був оформлений на ім`я « ОСОБА_6 ». З Республіки Молдова періодично приїздив до України нелегально, використовуючи послуги посередника. Останній раз кордон України перетнув 14.06.2020 року автомобільним транспортом, нелегально, місце перетину ПП «Грабарівка», Вінницької області.

13 березня 2012 року Посольством Турецької Республіки в Кишиневі позивачу був виданий паспорт громадянина Туреччини № НОМЕР_4 , особистий ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , строком дії до 12.03.2013 року.

З близьких родичів на Батьківщині у м. Токат залишились проживати батько, матір та брат. Родичі займаються земельним господарством.

18.06.2020 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В той же день, 18.06.2020 року відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення та головним спеціалістом Головного управління ДМС України в Одеській області Статіровою М.В. було винесено Постанову ДМС України № ПНМОД003105 від 18.06.2020 року про накладення адміністративного стягнення на позивача через порушення ним ст.. 23 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст.. 5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме з 14.06.2020 року проживав на території України без документів на право проживання.

12.04.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області відносно громадянина Туреччини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши, що умови передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» стосовно заявника відсутні.

11 травня 2021 року Державна міграційна служба України прийняла Рішення № 140-21 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

17 серпня 2021 року позивач отримав Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачу повідомлено, що факти, повідомлені ним стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Клопотання позивача не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, вiдповiдно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та iнших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

З 2007 по 2020 роки позивач нелегально періодично приїздив до України проте жодних спроб звернення за міжнародним захистом не приймав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частина 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частина 1 статті 8 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань (підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року (далі - Конвенція).

Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива): обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, суд зазначає, що згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Суд зазначає, що з матеріалів особової справи не спостерігається фактів реального переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Причини виїзду позивача за межі країни громадянської належності жодним чином не пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не були обґрунтуванні власні побоювання стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення співбесід він не надав жодних конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в країні громадянської належності.

Звернення позивача до ДМС обумовлене не дійсно iснуючою загрозою для його життя та безпеки на території країни громадянської належності, а лише потребою в отриманні тимчасової легалізації на території України, на що він додатково вказує пiд час проведення процедурних заходів. Таким чином, елемент побоювання позивача зазнати примусового призову до урядових збройних сил Туреччини у разі його повернення до крапни громадянської належності не визнається таким, що може мати відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця, а також створювати загрозу застосування до позивача серйозної шкоди. Так, у нього відсутні індивідуальні об`єктивні обставини, які б унеможливлювали проходження ним строкової служби, з урахуванням наявності офіційної альтернативи проходженню такої служби шляхом сплати відповідного мита.

Позивач є громадянином Туреччини, курдом за етнічною належністю та християнином-православним за віросповіданням, в ході опитування не виявлено фактів переслідування за вказаними ознаками під час проживання на території Туреччини, зазначенi елементи також не вважаються такими, що можуть призвести до дискримінацiп позивача або завдання йому серйозної шкоди у разі повернення до Туреччини. Також, він не є політичним діячем, критиком турецького уряду або прихильником недержавних збройних формувань чи носієм певних політичних переконань, неприйнятних офiцiйнiй державній владі Туреччини, що виключає його з категорії осіб, яким може загрожувати переслідування або завдання серйозної шкоди за ознаками пов`язаними із політичними переконаннями

З матеріалів особової справи спостерігається, що у відповідності до отриманих пояснень, позивач вибув та не може повернутись до Туреччини через побоювання стати жертвою переслідувань. Разом з цим, позивач не вказує на будь-які випадки переслідувань його родичів, які постійно проживають в Туреччині. Тому, такі побоювання позивача є оціночним судженням.

Зазначене свідчить, що виїзд позивача до Молдови та України був пов`язаний лише з бажанням спільного проживання з цивільною дружиною та пошуками кращого життя. Також, за час перебування на Батьківщині ані у позивача, ані у його близьких родичів не виникало проблем при пересуванні територією Туреччини. Слід також зазначити, що особисто позивач будь-яких труднощів на території Туреччини ніколи не зазнавав, ніхто з родини переслідувань не зазнавав, з представниками терористичних угруповань ніколи не контактували.

Суд зазначає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, посилання позивача на національні стосунки між турками та курдами носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися в країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17.

Відтак, дослідивши матеріали особової справи суд дійшов висновку, про відсутність підтвердження реальних погроз та переслідувань позивача, відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, тільки за наявності яких особі може бути надано статус біженця, проте в даному випадку вказані підстави відсутні, позивачем не доведені твердження щодо реального переслідування.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні громадянської належності та перебуваючи поза її межами він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по регіону походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане з бажанням легалізації власного перебування на території України.

Крім того, судом встановлено, що з лютого 2007 року по червень 2020 року позивач періодично проживав на території Молдови та України, кордон України, з власних слів, перетинав нелегально приблизно 7-8 разів.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 6 Закону статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

При цьому суд зазначає, що Республіка Молдова підпадає під визначення третьої безпечної країни, оскільки є підписантом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу до неї, в країні існує відповідна процедура звернення за міжнародним захистом.

Таким чином, на підставі встановлених фактів суд вважає, що аналіз наданих матеріалів особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача підтверджує той факт, що позивачу правомірно було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 11.05.2021 року № 140-21 яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим заявлені позовні вимоги не належать до задоволення.

Решта доводів висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирівська, 9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.