Справа № 200/11026/20-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2021 року справа №200/11026/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Геращенка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сізонова Є.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Дорошенко М.А.,

представника відповідача-1 Гарлінського О.Й.,

представника відповідача-2 Бєляєва В.М.,

представника відповідача-3 Болгарчук Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року по справі №200/11026/20-а (суддя І інстанції Мозгова Н.А., повний текст рішення складено 25 травня 2021року у м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (Маріупольський загін морської охорони) Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військово - медичного клінічного центру м. Одеси Державної прикордонної служби України, третя особа: Військово - медичний клінічний центр Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просив визнати протиправною бездіяльність Військово - медичного клінічного центру м. Одеси Державної прикордонної служби України щодо нездійснення повної оплати вартості лікування, визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати грошової компенсації, понесених витрат на лікування, стягнути солідарно грошову компенсацію, понесені витрати на лікування у розмірі 88546,62 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено (т.2, а.с. 119-124).

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Позивач зазначає, що в липні 2020 року, в період знаходження у відпустці у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він вимушено звернувся до Військово - медичного клінічного центру м. Одеси Державної прикордонної служби України. Згідно направлення Військово - медичного клінічного центру м. Одеси Державної прикордонної служби України від 10.07.2020 року його було направлено на лікування до травматологічного відділу з діагнозом «фіброзна дисплазія ділянки великого вертину правої стегнової кістки». 29.07.2020 року його було прооперовано. Військово - медичним клінічним центром м. Одеси Державної прикордонної служби України не здійснено компенсації (відшкодування) повної вартості лікування, внаслідок чого ним були витрачені власні грошові кошти у розмірі 88546,62 грн.. Статтею 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» закріплено право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу (т.2, а.с. 140-149).

Відповідачі проти доводів апеляційної скарги заперечували, вважають, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2021р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача- Військово - медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства оборони України.

Третя особа надала пояснення від 29 жовтня 2021р. у яких зазначено, що ОСОБА_1 в період з 10.07.2020р. по 10.08.2020р. знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом «Утворення у ділянці великого вертлюга правої стегнової кістки». Враховуючи локалізацію утворення, у телефонному режимі проведена консультація з професором «Інституту паталогії хребта та великтх суглобів» у м.Харків ОСОБА_2 з приводу тактики виконання оперативного втручання та подальшого лікування. Було рекомендовано оперативне втручання у об`ємі: екскохлеації утворення у ділянці великого вертюга правої стегнової кістки під контролем електронно-оптичного перетворювача з подальшим заповненням порожнини замісником кісткової тканини Cal-Cemex, що призначений для використання у таких випадках та іншим не замінюється. Також зазначено, що у Національному переліку основних лікарських засобів гідроксилапатичний цемент замісник кісткової тканини Cal-Cemex не входить до списку препаратів, який затверджений до застосування у лікувальних закладах Міністерства оборони України і вважається виробом медичного призначення. Вищезазначене унеможливлює закупівлю замісника кісткової тканини Cal-Cemex в рамках централізованих державних закупівель Міністерства оборони України. Але, враховуючи терміновість проведення оперативного втручання, необхідність застосування замісника кісткової тканини Cal-Cemex та відсутності можливості його закупівлі у ВМКЦ ПР, ОСОБА_1 прийняв рішення придбати його за власний кошт, з подальшим вирішенням питання про відшкодування вартості препарату з керівництвом Державної прикордонної служби України та Військово - медичного клінічного центру м. Одеси Державної прикордонної служби України. В перелік наданих медичних послуг ОСОБА_1 за придбання препарату Cal-Cemex сума в рахунок №20/42 від 20.09.2020р. не включена, так як пацієнт його придбав за власний кошт.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представників відповідачів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (т.1, а.с. 11).

Позивач у період з 07.06.2016 року по 06.07.2017 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечені її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, що підтверджується довідкою №30/626 від 11.07.2017 року (т.1, а.с. 13)

Відповідно до довідки №419 від 10.09.2020 року позивач з 31.07.2019 року проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 (Маріупольському загоні морської охорони) Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України (т.1, а.с. 14).

Зазначене підтверджується наявною у матеріалах справи копією контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу (т.1, а.с. 15-16).

Позивачу було надано щорічну основну відпустку (І частину) з 20.06.2020 року, місце проведення відпустки: м. Одеса, що підтверджується відпускним квитком від 27.05.2020 року №12/223 (т.1, а.с. 17).

08.07.2020 року т.в.о. начальника ВКМЦ ДПСУ м. Одеса направив на електронну пошту ДПС України телеграму №15/64, у якій просив дозволу на направлення позивача для оперативного лікування у травматологічне відділення ВМКЦ ПР МОУ м. Одеса з діагнозом М85.0 (т.1, а.с. 173).

10.07.2020 року від ДПС України до ВКМЦ ДПС України м. Одеса надійшла телеграма про направлення позивача до ВМКЦ ПР МОУ м. Одеса для оперативного лікування (т.1, а.с. 174).

10.07.2020 року Військово - Медичним клінічним центром м. Одеса (клінічний госпіталь на 210 госпітальних ліжок) було видано направлення до ВМКЦ Південного регіону МО України №30/809 на лікування позивача до травматологічного відділу. Діагноз: фіброзна дісплазія ділянки великого вертину правої стегневої кістки. Оплату гарантували (т.1, а.с. 18).

13.07.2020 року командиру Маріупольського загону морської охорони капітану 1 рангу М. Левицькому була надана довідка про хворих, які потребують звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я та у якій є відомості про позивача (т.1, а.с. 67).

Наказом командира 23 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України м.Маріуполь від 13.07.2020 року №171-ВВ вважати таким, що не прибув після першої частини щорічної основної відпустки за 2020 рік капітан - лейтенант ОСОБА_1 , начальник служби охорони праці 13.07.2020 року, у зв`язку із хворобою (т.1, а.с. 68).

Наказом командира 23 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України м.Маріуполь від 13.07.2020 року №171-ВВ вважати таким, що знаходиться на стаціонарному лікуванні у Військово - медичному клінічному центрі ПР МОУ м. Одеса капітан - лейтенант ОСОБА_1 з 10.07.2020 року (т.1, а.с. 69).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №7065 позивач у період з 10.07.2020 року по 10.08.2020 року перебував у стаціонарі ВМКЦ ПР м. Одеси з діагнозом: утворення у ділянці великого вертлюга правої стегнової кістки. Оперований - 29.07.2020 року (т.1, а.с.19).

Зі змісту довідки постійно діючої гарнізонної військово - лікарської комісії №646, яка видана ВМКЦ м. Одеса слідує, що позивачу проведено медичний

огляд 10.08.2020 року ВЛК при ВМКЦ м. Одеса ДПС України та встановлено, що захворювання (екскохлеація новоутворення правої стегнової кістки не уточненого ґенезу, заміщення гідроксилапатитним цементом у вигляді тимчасового порушення функцій опори та ходи), пов`язане з проходженням військової служби (т.1, а.с. 22).

Відповідно до накладної №ОА21 від 23.07.2020 року позивачем було придбано замісник кісткової тканини КАЛ-ЦЕМЕКС на суму 79800,00 грн. (т.1, а.с. 20).

Крім того, позивачем були придбані медичні препарати на суму 8746,62 грн., що підтверджується квитанцією від 29.07.2020 року (т.1, а.с. 21).

До ВМКЦ ДПСУ м. Одеса був наданий список хворих клінічного госпіталю ДПС України (В/Ч - 2524) у якому, зокрема, є відомості про те, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 10.07.2020 року по 10.08.2020 року та отримав медичні послуги на суму 12110,67 грн. (стаціонарне лікування - 5070,67 грн., консультація травматолога - 200 грн., аналізи - 3030,00 грн., забір крові - 60 грн., операція - 2500, 00 грн., ФГ ОГК - 200,00 грн., ЕКГ - 100,00 грн., УЗД - 200,00 грн.) (т.1, а.с. 176).

Згідно платіжного доручення №1149 від 28.09.2020 року платник ВМКЦ ДПСУ м. Одеса перерахував на рахунок ВМКЦ ПР 44216,15 грн. (у тому числі 12110,67 грн. за медичні послуги, які були надані позивачу). Призначення платежу: за медичні послуги (т.1, а.с. 177).

11.08.2020 року позивач звернувся із рапортом до відповідача 1, у якому просив відшкодувати витрачені кошти на імплантний матеріал та медичні препарати на суму 88546,62 грн. (т.1, а.с. 23).

23.11.2020 року позивач звернувся до Голови Державної прикордонної служби України із заявою, у якій просив вирішити питання надання компенсації понесених витрат на лікування (т.1, а.с. 36).

19.01.2021 року відповідачем-1 була надана відповідь позивачу про те, що у Маріупольському загоні морської охорони відомості про направлення на лікування відсутні. Запропонували звернутись до Військово - медичного клінічного центру ДПС України м. Одеса, оскільки перебуваючи у відпустці, він не звертався до відділення охорони здоров`я військової частини 1472 (т.1, а.с. 70).

12.01.2021 року позивач звернувся до начальника ВМКЦ ПдРУ м. Одеса із заявою, у якій просив вирішити питання надання компенсації понесених витрат на лікування (т.1, а.с. 178).

22.01.2021 року ВМКЦ м. Одеса ДПС України була надана відповідь позивачу про те, що ВМКЦ Південного регіону МОУ було виставлено рахунок та акт за виконання робіт до ВМКЦ ДПСУ м. Одеса за медичне лікування позивача на суму 12110,67 грн., який було сплачено у повному обсязі (т.1, а.с. 179).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог статті 25 Закон України «Про Державну прикордонну службу України» Держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Особовому складу Державної прикордонної служби України гарантується безоплатне медичне забезпечення, яке здійснюється в лікувально-профілактичних закладах Державної прикордонної служби України.

Статтею 11 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу.

За приписами частини 1 цієї статті військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут).

Згідно пункту 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові (п.12 Статуту).

Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (п.14 Статуту).

У відповідності до положень п.254, 255 Статуту військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини. Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.

За приписами п.260 Статуту на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

Наказом Адміністрації ДПС України від 11.12.2012 року №1065 затверджена Інструкція про порядок надання медичної допомоги у закладах охорони здоров`я Державної прикордонної служби України (далі - Інструкція№1065), за приписами пункту 1 якої ця Інструкція визначає основні правові, організаційні та соціальні засади організації надання медичної допомоги у закладах охорони здоров`я Державної прикордонної служби України.

Пунктом 6 Інструкції №1065 встановлено, що при наданні стаціонарної медичної допомоги прикріпленим контингентам відпускаються безоплатно лікарські засоби, перев`язувальні та допоміжні матеріали .

Згідно пункту 7 Інструкції №1065 за відсутності у закладі охорони здоров`я Держприкордонслужби відповідних відділень, спеціального медичного обладнання, фахівців необхідного профілю, кваліфікації при лікуванні складних для діагностики і лікування захворювань у разі лікування хвороб, що потребують спеціальних методів діагностики та лікування, військовослужбовці, ветерани військової служби Держприкордонслужби та пенсіонери із числа військовослужбовців Держприкордонслужби, яким відповідно до законодавства надано пільгу щодо безоплатного користування закладами охорони здоров`я Держприкордонслужби, можуть отримати медичну допомогу в інших закладах охорони здоров`я за рахунок Держприкордонслужби. Рішення про направлення хворого до іншого закладу охорони здоров`я приймає керівник закладу охорони здоров`я Держприкордонслужби. Належним чином оформлене направлення підписується лікуючим лікарем та начальником закладу охорони здоров`я Держприкордонслужби.

Порядок надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.1999 року №1923 у редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №1923), згідно пункту 2 якого медична допомога військовослужбовцям надається військово-медичними закладами інших військових формувань у разі відсутності за місцем проходження ними військової служби військово-медичних закладів відповідних військових формувань або відсутності у них необхідних відділень, фахівців чи спеціального медичного обладнання та у невідкладних випадках.

Отже, виходячи з приписів наведених норм військовослужбовці Державної прикордонної служби України мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я, зокрема, у закладах охорони здоров`я Державної прикордонної служби України. Також, за рахунок Держприкордонслужби можуть отримати медичну допомогу в інших закладах охорони здоров`я за наявності відповідного рішення керівник закладу охорони здоров`я Держприкордонслужби про направлення хворого до іншого закладу охорони здоров`я.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач підпадає під категорію осіб, які мають право на безоплатне медичне обслуговування у закладах охорони здоров`я Держприкордонслужби .

10.07.2020 року від ДПС України до ВКМЦ ДПС України м. Одеса надійшла телеграма про направлення позивача до ВМКЦ ПР МОУ м. Одеса для оперативного лікування (т.1, а.с. 174).

10.07.2020 року Військово - Медичним клінічним центром м. Одеса було видано направлення до ВМКЦ Південного регіону МО України №30/809 на лікування позивача до травматологічного відділу. Діагноз: фіброзна дісплазія ділянки великого вертину правої стегневої кістки.(т.1, а.с. 18).

Отже, матеріалами справи підтверджується прийняття ДПС України рішення щодо направлення позивача до ВМКЦ ПР МОУ м. Одеса для оперативного лікування з діагнозом: фіброзна дісплазія ділянки великого вертину правої стегневої кістки.

Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №7065 підтверджено, що позивач у період з 10.07.2020 року по 10.08.2020 року перебував у стаціонарі ВМКЦ ПР МОУ м. Одеси з діагнозом: утворення у ділянці великого вертлюга правої стегнової кістки. Оперований - 29.07.2020 року екскохлеація утворення правої стегнової кістки, заміщення гідроксилапатитним цементом (т.1, а.с. 19).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що надана позивачеві у ВМКЦ ПР МОУ м. Одеса медична допомога, повинна здійснюватися за рахунок Держприкордонслужби .

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, між Військово - медичний клінічний центр Південного регіону далі «Виконацець» та Військово - медичний клінічний центр м. Одеса (Клінічний госпіталь на 150 госпітальних ліжок) ДПС України (Військова частина 2524) далі «Замовник» укладений договір №17-20 від 29.01.2020 року про надання платних медичних послуг, згідно п.1.2 якого «Виконавець» зобов`язується надати медичні послуги особовому складу Замовника відповідно до цього Договору, а Замовник зобов`язується здійснити оплату Виконавцю за отримані особовим складом Замовника медичні послуги відповідно до умов цього Договору.

Замовник зобов`язується, зокрема: відправляти особовий склад, яким потрібна медична допомога до Виконавця з направленням на госпіталізацію; своєчасно та в повному обсязі здійснювати плату за надану медичну допомогу та послуги Виконавцем у терміни і визначеним способом в цьому Договорі (п.2.3.1, 2.3.3 Договору).

Відповідно до п.3.2, 3.3 Договору при наданні платних медичних послуг складається список особового складу, рахунок та акт виконання послуг згідно Договору. Вартість лікування заноситься окремо на кожного хворого.

До ВМКЦ ДПСУ м. Одеса був наданий список хворих клінічного госпіталю ДПС України (В/Ч - 2524) у якому, зокрема, є відомості про те, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 10.07.2020 року по 10.08.2020 року та отримав медичні послуги на суму 12110,67 грн. (стаціонарне лікування - 5070,67 грн., консультація травматолога - 200 грн., аналізи - 3030,00 грн., забір крові - 60 грн., операція - 2500, 00 грн., ФГ ОГК - 200,00 грн., ЕКГ - 100,00 грн., УЗД - 200,00 грн.) (т.1, а.с. 176).

Вартість наданих позивачеві медичних послуг під час стаціонарного лікування з 10.07.2020 року по 10.08.2020 року була сплачена ВМКЦ ДПСУ м.Одеса, що підтверджується платіжним дорученням №1149 від 28.09.2020 року (т.1, а.с. 177).

Згідно пояснень Військово - медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства оборони України від 29 жовтня 2021р. в перелік наданих медичних послуг ОСОБА_1 вартість препарату Cal-Cemex в рахунок №20/42 від 20.09.2020р. не включена, так як пацієнт його придбав за власний кошт.

Отже, як встановлено судом та не заперечується сторонами, військово - медичним клінічним центром м. Одеса ДПС України не сплачувалась вартість використаного під час стаціонарного лікування позивача замісника кісткової тканини Cal-Cemex.

Згідно до пояснень Військово - медичний клінічний центр Південного регіону Міністерства оборони України від 29 жовтня 2021р. позивачеві було рекомендовано оперативне втручання у об`ємі: екскохлеації утворення у ділянці великого вертюга правої стегнової кістки під контролем електронно-оптичного перетворювача з подальшим заповненням порожнини замісником кісткової тканини Cal-Cemex, що призначений для використання у таких випадках та іншим не замінюється.

Також зазначено, що враховуючи терміновість проведення оперативного втручання, необхідність застосування замісника кісткової тканини Cal-Cemex та відсутності можливості його закупівлі у ВМКЦ ПР, позивач прийняв рішення придбати його за власний кошт, з подальшим вирішенням питання про відшкодування вартості препарату з керівництвом Державної прикордонної служби України та Військово - медичного клінічного центру м. Одеси Державної прикордонної служби України.

Факт придбання позивачем замісника кісткової тканини КАЛ-ЦЕМЕКС на суму 79800,00 грн. підтверджується наявною в матеріалах справи накладною №ОА21 від 23.07.2020 року, квитанцією про оплату від 23.07.2020р. та не заперечується сторонами.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання компенсації витрат на лікування, гарантованих статтею 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач звертався, зокрема, до Голови Державної прикордонної служби України із заявою, у якій просив вирішити питання надання компенсації понесених витрат на лікування (т.1, а.с. 36). Однак, витрати на лікування не були відшкодовані.

Оскільки відповідачами відмовлено у здійсненні компенсації витрачених на лікування коштів, колегія суддів, з урахуванням приписів статті 11 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", вважає, що позивач має право на отримання грошової компенсації на придбання замісника кісткової тканини КАЛ-ЦЕМЕКС в розмірі 79800,00 грн..

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження призначення лікаря та використання під час лікування лікарських засобів, які були самостійно придбані позивачем згідно товарного чеку від 29.07.2020р. на суму 8746 грн.62 коп., вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 23 України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Відтак, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача як військовослужбовця на отримання компенсації витрат на лікування, гарантованого статтею 11 Закону № 2011-ХІІ, буде стягнення з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь позивача вартості замісника кісткової тканини Cal-Cemex в розмірі 79800,00 грн..

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 20.11.2018р. у справі № 808/887/17.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справах "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року та "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування. Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.

Необхідність застосування зазначеного підходу при вирішення соціальних справ, з урахуванням обставин справи та законодавства, що регулює саме ці відносини та у конкретний період часу, підтверджується, зокрема, позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 06 березня 2018 року у справі №234/8701/1.

На думку ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати особі адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі "C. Дж. та інші проти Болгарії" ["C. G. and Others v. Bulgaria"], заява № 1365/07, § 39, від 09 січня 2013 року у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11, § 170).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції" ["Cantoni v. France"], заява № 17862/91, § 31-32, від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява № 20372/11, § 65).

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На підставі вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення та прийняття нового рішення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року по справі №200/11026/20-а задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року по справі №200/11026/20-а - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (Маріупольський загін морської охорони) Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Військово - медичного клінічного центру м. Одеси Державної прикордонної служби України, третя особа: Військово - медичний клінічний центр Південного регіону щодо невиплати грошової компенсації, понесених витрат на лікування, стягнення грошової компенсації, понесених витрат на лікування у розмірі 88546,62 грн. задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 вартості замісника кісткової тканини Cal-Cemex у розмірі 79 800,00 грн..

Стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України () на користь ОСОБА_1 вартість замісника кісткової тканини Cal-Cemex у розмірі 79800,00 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Повний текст постанови складений та підписаний 03 листопада 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Геращенко