Справа № 360/2082/21
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року справа №360/2082/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 р. у справі № 360/2082/21 (головуючий І інстанції Пляшкова К.О., повне судове рішення складено 31.05.2021 року у м.Сєвєродонецьк Луганської області) за позовом ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 28 липня 2020 року № 07 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву від 21 липня 2020 року та зарахувати до загального стажу роботу позивача на Ворошиловградському емалевому заводі ім. Артема з листопада 1982 року по вересень 1983 року включно, із зазначенням наказу про прийняття від 03.11.1982 № 896, наказу про звільнення від 29.07.1983 № 504, на підставі довідки, виданої Архівним управлінням адміністрації міста Луганська Луганської народної республіки від 15.01.2021 № 03-28/517 (а.с. 1-3).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 53-57).

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним та необґрунтованим, просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування зазначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії. Таким чином, саме ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» містить декілька частин, які визначають вік та страховий стаж, з настанням та набуттям яких відбувається призначення пенсії. Також зазначає, що оскаржуваним у позовній заяві рішенням позивачу визначено трудовий стаж 14 років 10 місяців 14 днів, що позбавляє права в подальшому звернутись до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення та територіальних органів Пенсійного фонду України, та встановлено відсутність права на пенсію при прийнятті відповідного рішення. Крім того, судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення позивач позбавлений права повторно звернутись до суду із предметом спору зарахування до загального стажу період роботи з 03.11.1982 по 29.07.1983 (8 місяців 26 днів) на Ворошиловоградському емалевому заводі ім. Артема де відповідачем бути виступати орган Пенсійного фонду України, який з тих же підстав не зараховує до загального стажу 8 місяців 26 днів, оскільки судом прийняте рішення, яким позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-6).

Позивач звернувся до Старобільського ОУПФУ із заявою від 24 липня 2021 року про призначення пенсії, разом з якою надав: довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, заяву про призначення пенсії, паспорт, трудову книжку від 26.07.1978р. серії НОМЕР_1 , військовий квиток від 16.11.1979р. серії НОМЕР_2 , диплом від 25.07.1978р. №737287, довідки про стаж роботи від 21.07.2020р. № 470, від 13.07.2020р. № 01-17/827 (а.с. 37-46).

Рішенням Старобільського ОУПФУ від 28 липня 2020 року №07 відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Прийняте відповідачем рішення мотивоване тим, що згідно із статтею 26 Закону №1058-IV, починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Також вказано, що в трудовій книжці позивача міститься запис про період роботи, який неможливо врахувати до страхового стажу: на Ворошиловградському емалевому заводі ім. Артема з 03 листопада 1982 року (наказ від 03.11.1982 № 896) по 29 липня 1983 року (наказ № 504) (8 місяців 26 днів), оскільки відсутня дата наказу про звільнення.

За наданими документами страховий стаж роботи ОСОБА_1 складає 14 років 10 місяців 14 днів, що не відповідає вимогам статті 26 Закону № 1058-IV (а.с. 48-49).

Позивачем разом із заявою від 01 лютого 2021 року про врахування стажу роботи з 03.11.1982р. по 29.07.1983р. додатково надано до Старобільського ОУПФУ довідку Архівного управління адміністрації міста Луганська ЛНР від 15.01.2021р. № 03-28/517 за особовими рахунками нарахування заробітної плати працівникам Ворошиловградського емалевого заводу ім. Артема значиться ОСОБА_1 , 1960 року народження, з листопада 1982 року по вересень 1983 року включно, але нарахування здійснені до серпня 1983 року. В особовій картці форми Т-2 ОСОБА_1 зазначено: 03.11.1982р. електрозварювальник ручного зварювання 3, № 896; 29.07.1983р. за ст. 38 КЗпП УРСР № 504. Накази про прийняття та про звільнення ОСОБА_1 на зберігання до архівної установи не передавалися (а.с. 23-25).

Листом від 15 лютого 2021 року № 27-18/П-31/8-1240/21 відповідач повідомив позивачу про неможливість врахування довідки про стаж від 15.01.2021р. № 03-28/517, виданої підприємством, що знаходиться на неконтрольованій українською владою території, оскільки згідно з пунктами 2-3 статті 9 Закону України від 15.04.2014 року № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території України та їх діяльність вважаються незаконними, а будь-який акт (рішення, документ), виданий вищезазначеними органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків, таким чином взяти до огляду та до опрацювання відповідну довідку не можливо (а.с. 9-10).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до статті 5 цього Закону він регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з частиною другою статті 5 Закону №1058-IV виключно цим законом визначаються, зокрема, коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846.

Згідно з пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів про призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 4.1 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (абзац перший пункту 4.3 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1).

Згідно з абзацом першим пункту 4.7 розділу ІV «Приймання, оформлення і розгляд документів» Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Отже, статтею 26 Закону №1058-ІV встановлено, що чоловіки у разі досягнення 60-річного віку протягом 2020 року мають право на призначення пенсії за віком за наявності страхового стажу не менше 27 років.

Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-XII та ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Згідно Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (п.1 Порядку).

За положенням п.3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до трудової книжки позивача від 26.07.1978р. серії НОМЕР_1 встановлено, що в ній за спірний період роботи наявні такі записи:

- запис 7 від 03.11.1982р. - Ворошиловградський емалевий завод ім. Артема прийнятий в залізо-емалевий цех електрозварювальником ручного зварювання 3 розряду, наказ від 03.11.1982р. № 896;

- запис 8 від 29.07.1983 р. - звільнений за статтею 38 КЗпП УРСР, наказ № 504 (а.с. 51).

Відповідно до довідки Архівного управління адміністрації міста Луганська ЛНР від 15.01.2021р. № 03-28/517 в особовій картці форми Т-2 ОСОБА_1 зазначено:

- 03.11.1982р. електрозварювальник ручного зварювання 3, № 896;

- 29.07.1983р. за ст. 38 КЗпП УРСР № 504.

Накази про прийняття та про звільнення ОСОБА_1 на зберігання до архівної установи не передавалися (а.с. 25).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території", будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті є недійсним та не створює правових наслідків.

Між тим, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України" від 07 лютого 2008 року, пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19 жовтня 2004 року, пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року, пункт 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії та частини третьої статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, надані позивачем трудова книжка від 26.07.1978р. серії НОМЕР_1 та уточнююча довідка від 15.01.2021р. № 03-28/517 підтверджують період роботи позивача на Ворошиловградському емалевому заводі ім. Артема з 03 листопада 1982 року по 29 липня 1983 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідач безпідставно не зараховує до страхового стажу позивача період роботи на Ворошиловградському емалевому заводі ім. Артема з 03 листопада 1982 року по 29 липня 1983 року.

Однак, страхового стажу позивача, підтвердженого відповідачем, з урахуванням стажу роботи на Ворошиловградському емалевому заводі ім. Артема недостатньо для призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV, оскільки страховий стаж позивача сукупно складає 15 років 07 місяців 10 днів, у тому числі 14 років 10 місяців 14 днів підтвердженого відповідачем в оскаржуваному рішенні та 0 років 8 місяців 26 днів підтвердженого судом.

Доводи апелянта, що оскаржуваним у позовній заяві рішенням позивачу визначено трудовий стаж 14 років 10 місяців 14 днів, що позбавляє права в подальшому звернутись до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення та територіальних органів Пенсійного фонду України, та встановлено відсутність права на пенсію при прийнятті відповідного рішення, колегія суддів не приймає, оскільки предметом позову даної справи є визнання протиправним та скасування рішення пенсійного органу та зобов`язання повторно розглянути заяву з зарахуванням стажу роботи, а ні звернення до структурних підрозділів з питань соціального захисту населення стосовно призначення тимчасової державної соціальної допомоги.

Щодо доводів апелянта, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення позивач позбавлений права повторно звернутись до суду із предметом спору зарахування до загального стажу період роботи з 03.11.1982р. по 29.07.1983р. (8 місяців 26 днів) на Ворошиловоградському емалевому заводі ім. Артема де відповідачем бути виступати орган Пенсійного фонду України, який з тих же підстав не зараховує до загального стажу 8 місяців 26 днів, оскільки судом прийняте рішення, яким позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, суд зазначає наступне.

В мотивувальній частині рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що надані позивачем трудова книжка від 26.07.1978 серії НОМЕР_1 та уточнююча довідка від 15.01.2021 № 03-28/517 підтверджують період роботи позивача на Ворошиловградському емалевому заводі ім. Артема з 03 листопада 1982 року по 29 липня 1983 року.

Разом з тим, відповідач в рішенні від 28 липня 2020 року №07 відмовив у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Також зазначивши, що починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

Отже, відповідач правомірно встановив відсутність у позивача права на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV за заявою від 21 липня 2020 року.

Суд звертає увагу, що само по собі зобов`язання відповідача зарахувати до загального страхового стажу позивача певних періодів роботи є недоцільним та не ефективним, оскільки такий розрахунок здійснюється територіальним органом Пенсійного фонду України з метою встановлення права особи на пенсію при прийнятті відповідного рішення. У даному випадку само по собі зобов`язання здійснити зарахування періодів роботи до страхового стажу не призведе до збільшення обрахованого відповідачем страхового стажу позивача та виникнення в останнього права на призначення пенсії за віком.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 р. у справі № 360/2082/21 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 р. у справі № 360/2082/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 02 листопада 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

А.В. Гайдар