Справа № 260/3873/21
Суддя: Дору Ю.Ю.
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 жовтня 2021 року м. Ужгород№ 260/3873/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дору Ю.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Завидняк А.В.,

позивача - не з`явився;

представника позивача Дудурич І.В;

представника відповідача Радь О.І.,

перекладача - Севостьянова В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання рішення протиправним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (далі відповідач, ГУ ДМС України в Закарпатській області) у якій просить: 1. Відкрити провадження у справі. Витребувати від Головного управління Державної міграційної Служби України у Закарпатській області наказ № 55 від 18.08.2021 року та документи, що служили підставою для його прийняття. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області № 55 від 18.08. Ю21 року, яким громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особюю, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області прийняти заяву від 18.08.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та розглянути її по суті.

Позовні вимоги в даній адміністративній справі обгрунтовані тим, що 18.08.2021 року Позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (надалі - Відповідач, ГУ ДМС у Закарпатській області) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви, 18.08.2021 року Позивач отримав повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту №14 від 18.08.2021 року про прийняття ГУ ДМС у Закарпатській області рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на підставі наказу № 55 від 18.08.2021 року, що повідомленням № 14 від 18:08.2021 року. Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду.

Вказує, , що ГУ ДМС України в Закарпатській області не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Узбекистану. У випадку повернення життю та свободі позивача буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Зокрема, в Узбекистані позивачу загрожує переслідування по політично вмотивованим звинуваченням релігійного характеру, та жорстоке, і таке, що принижує гідність, поводження.

Ухвалою судді від 28.08.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

10 вересня 2021 року до суду від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що попередні заяви позивача раніше було визнано необґрунтованими, що підтверджено судовими рішенням всіх інстанцій. Однак, не зважаючи на те, що умови його звернення не змінилися, позивач повторно звернувся за захистом в Україні, що в силу ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідь на відзив від позивача не надходила.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із викладених вище підстав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Згідно з п.4 ч.3 ст.205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Беручи до уваги те, що в судове засідання з`явився представник позивача, при цьому явка позивача судом обов`язковою не визнавалась, справа розглянута за відсутністю позивача, за умов участі в судовому засіданні його представника, чим повністю забезпечено обсяг процесуальних прав позивача.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що 18.08.2021 року Позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (надалі - Відповідач, ГУ ДМС у Закарпатській області) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказавши, що він не може повернутися до Узбекистану, так як там його життю та здоров`ю загрожує небезпека. Зокрема, влада Узбекистану за релігійними мотивами звинувачує його в екстремізмі та у разі повернення позивача буде піддано тортурам.

За результатами розгляду заяви, 18.08.2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийнято Наказ про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту №55, відповідно до ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1 , громадянин Республіки Узбекистан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , таджик за національністю, мусульманин-суніт за віросповіданням, на територію України потрапив 08.01.2016 року, нелегально, автомобільним транспортом, через територію Харківської області.

14.04.2017 співробітниками УСБУ в Одеській області виявлено та 18.04.2017 доставлено до відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні - проживав без документів на право проживання в Україні. Крім того, згідно наданої УСБУ в Одеській області інформації, дана особа має причетність до діяльності міжнародної терористичної організації «Ісламська держава», здійснює допомогу в готуванні злочинів проти волі, честі та гідності, а також злочинів, що посягають на власність особи в м. Одесі.

18.04.2017 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилося в порушенні відповідачем правил перебування в Україні, тобто в проживанні без документів на право проживання в Україні, по відношенню до заявника, було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Постановою від 18.04.2017 про накладання адміністративного стягнення, на заявника, було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.

18.04.2017 Головним управлінням ДМС України в Одеській області було прийняте рішення № 29 про примусове повернення в країну походження громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , яким було зобов`язано його покинути територію України до 19.04.2017. Згідно наданої в рішенні про примусове повернення в країну походження від 18.04.2017 розписки, громадянин Узбекистану, відмовляється самостійно виконувати вищезазначене рішення, що зазначено в рішенні Приморського районного суду м. Одеса № 522/7205/17

Постановою Приморського районного суду м. Одеса від 18.04.2017 у справі № 522/7205/17 адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України задоволено; примусово видворено з України громадянина Узбекистан ОСОБА_1 ; затримано його з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 (шість) місяців.

Дана постанова залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017.

На виконання постанови Приморського районного суду м. Одеса від 18.04.2017 у справі № 522/7205/17 заявника було поміщено до Чернігівського ПТПІ.

В подальшому, заявник 23.05.2017 затриманий працівниками Служби безпеки України, у зв`язку з надходженням до Генеральної прокуратури України запиту компетентних органів Республіки Узбекистан про видачу заявника для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованого йому злочину.

В межах проведення екстрадиційної перевірки в порядку ст. 587 КПК України, дорученої прокуратурі Чернігівської області, заступник прокурора Чернігівської області Бутович О. звернувся з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) відносно громадянина заявника, до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу та фактичну передачу до Республіки Узбекистан.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 у справі № 751/2847/17 в задоволенні вказаного клопотання відмовлено, застосовано відносно заявника запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України ДМС України, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , поклавши на нього наступних обов`язків згідно переліку.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 31.05.2017 ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.05.2017 скасовано, застосовано екстрадиційний арешт до заявника, з утриманням його в Чернігівському слідчому ізоляторі, до вирішення Генеральною прокуратурою України питання про його видачу і здійснення фактичної передачі компетентним органам Республіки Узбекистан, однак на строк не більше дванадцяти місяців, починаючи з моменту затримання 23.05.2017.

Як вбачається в подальшому строк дії екстрадиційного арешту продовжувався ухвалами Новозаводського районного суду м. Чернігова.

25.04.2017 заявник особисто звернувся до співробітників УДМС України в Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і того ж дня заява була прийнята до розгляду. В обґрунтування заяви зазначено про переслідування по релігійних та політичних мотивах.

На підставі висновку від 18.05.2017 управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийнято наказ №48 від 18.05.2017 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Узбекистан біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», згідно якого щодо заявника розпочато відповідну процедуру.

Під час вказаної процедури з заявником неодноразово проводилися співбесіди (протоколи від 12.05.2017 , 18.07.2017, 28.07.2017, 01.08.2017), робилися запити щодо підтвердження особи заявника, отримання інформації щодо заявника, інформації щодо ситуації у країні походження, тощо.

Зокрема, у відповіді від 15.08.2017 управління СБУ в Одеській області міграційний орган повідомлено про те, що 22.05.2017 у відношенні заявника від сектора Інтерполу та Європолу ГУ НП в Одеській області отримано копії завірених належним чином документів щодо його розшуку правоохоронними органами Республіки Узбекистан та санкції на його арешт.

На підставі висновку від 18.08.2017 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , яким встановлено відсутність підстав для надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 17.11.2017 №444-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про яке заявнику скеровано повідомлення від 15.12.2017 № 32.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його до Окружного адміністративного суду міста Києва (справа № 826/17937/17).

За результатами судового розгляду рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

01.11.2018 року ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного суду відмовлено у відкритті провадження.

27.11.2018 року Позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання міжнародного захисту, в обгрунтування якої зазначив, що він не може повернутися до Республіки там його життю та здоровлю загрожує небезпека. Зокрема, влада Республіки Узбекистан за релігійними мотивами звинувачує його в екстремізмі та у разі повернення позивача буде піддано тортурам. Наразі позивач перебуває у розшуку в Республіки міжнародному розшуку.

27.11.2018 року року Позивачу було відмовлено у прийнятті заяви.

Вказане рішення Позивачем було оскаржено до Одеського окружного адміністративного суду, який рішенням від 05.03.2019 року у справі № 420 6636/18 відмовив Позивачу в задоволенні позову.

Рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 року вказане рішення залишено без змін.

16.07.2019 року ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду відмовлено у відкритті провадження.

Зі змісту вищезазначених судових рішень вбачається, що позовні вимоги та побоювання позивача, викладені під час співбесід, стосуються саме застосування до позивача порівняно жорсткого законодавства країни походження та фактичних практик жорстокого поводження в місцях позбавлення волі. Однак, вказані підстави стосуються саме питання видачі позивача країні походження з будь-яких підстав (примусове повернення, видворення, екстрадиція), а не підстав для отримання певного статусу в Україні. Питання наявності чи відсутності підстав для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та наявність чи відсутність підстав для видворення (видачі) особи до країни походження є різними по суті питаннями, і відмова у наданні певного статусу на території України не означає можливість видачі особи.

Посилання позивача на можливе жорстоке поводження у країні походження може бути предметом розгляду у справі щодо екстрадиції позивача до країни походження, де має також розглядатися питання дотримання ст. 3 ЄСПЛ, як це відбулося під час перебування позивача на території Російської Федерації згідно рішення ЄСПЛ у справі KHOLMURODOV c. RUSSIE від 01.03.2016 (заява №58923/14).

Судами також враховано, що під час опрацювання заяви позивача у органах міграційної служби було встановлено, що позивач прибув на територію України у січні 2016 року під час перебування під тимчасовим захистом в Російській Федерації (до 27.04.2016); після потрапляння на територію України позивач не звернувся без зволікання з заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що суперечить його посиланням на побоювання бути виданим до країни походження з території Російської Федерації.

Відтак, позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виключно з метою уникнення примусового повернення та легалізації на території України, у зв`язку із чим що побоювання, які виникли у заявника, мають суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними доказами.

На підставі викладеного суди не знайшли підстав вважати, що позивач переслідувався чи буде переслідуватись в Республіці Узбекистан за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ухвалами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.10.2018 та від 01.11.2018 у відкритті касаційного провадження за скаргами на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2018 у справі № 826/17937/17 відмовлено.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 року у справі № 420 6636/18 відмовив Позивачу в задоволенні позову. Рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 року вказане рішення залишено без змін. Ухвалою 16.07.2019 року Верховного Суду як Касаційного адміністративного суду відмовлено у відкритті провадження № 420/6636/18.

Вичерпавши судові способи національного законодавства України щодо оскарження результатів його звернення 25.04.2017, 27.11.2018 за наданням міжнародного захисту, ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області із заявою про надання міжнародного захисту 18.08.2021 року.

В обґрунтування повторного звернення позивач зазначив, що він не може повернутися до Узбекистану, так як там його життю та здоров`ю загрожує небезпека. Зокрема, влада Узбекистану за релігійними мотивами звинувачує його в екстремізмі та у разі повернення позивача буде піддано тортурам. Наразі позивач перебуває у розшуку в Узбекистані та в міжнародному розшуку.

Таким чином, позивачем наведено ті ж самі аргументи для надання йому міжнародного захисту, які були покладені ним в основу його першого звернення 25.04.2017 р. та другого звернення 27.11.2018 р.

Згідно з ч.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки умови третього звернення ОСОБА_1 не змінилися, а під час розгляду первинної та повторної заяви від 25.04.2017 р. та 27.11.2018 р. встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що підтверджено судовими рішеннями у справі № 826/17937/17 та № 420/6636/18, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 18.08.2021 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту №55, відповідно до ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому суд не бере до уваги посилання представника позивача, як на обгрунтування позову, на рішення Європейського суду з прав людини від 01.03.2016 у справі «Холмуродов проти Росії» (скарга № 58923/14б), оскільки зазначені обставини існували на час першого звернення позивача за міжнародним захистом та були предметом перевірки як органу міграційної служби, так і судами першої та апеляційної інстанцій під час оскарження відповідного рішення, та не є такими, що зазнали змін на час вирішення справи. Крім того, зазначені обставини можуть бути предметом розгляду у справі щодо екстрадиції позивача до країни походження, де має також розглядатися питання дотримання ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти заяву від 18.08.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та розглянути її по суті, суд вказує наступне.

Так, рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов`язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відтак, беручи до уваги правомірність та обґрунтованість результату розгляду звернення ОСОБА_1 відповідачем, позовна вимога про його зобов`язання оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є безпідставною.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись п.4 ч.3 ст.205, ст.ст. 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 12 код ) про визнання рішення протиправним - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, а в разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 28 жовтня 2021 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Рішення суду у повному обсязі було складено 02 листопада 2021 року.

СуддяЮ.Ю.Дору