Справа № 120/7200/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 р. Справа № 120/7200/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі також в/ч НОМЕР_1 , відповідач) за вимогами якого просив визнати протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 (день виконання рішень судів, виплату коштів).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що станом на день звільнення його з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (03.07.2018), відповідач не провів з ним повного розрахунку, а саме не виплатив компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день звільнення. Такі обставини спонукали його в подальшому захищати свої права в суді. Наголошує, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі за № 120/6727/20-а зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на його користь грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018. Відповідні кошти на виконання цього рішення в сумі 18382,58 грн. надійшли на його рахунок лише 23.03.2021. Крім того, іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у справі за № 120/8456/20-а відповідача також зобов`язано нарахувати та виплати на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. Відповідні кошти на виконання цього рішення надійшли на його рахунок в сумі 4435,66 грн. лише 29.06.2021.

На переконання позивача, оскільки виконання військовою частиною НОМЕР_1 останнього судового рішення відбулося лише 29.06.2021, тому відповідачем недотримано вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та не виплачено середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в період часу з 03.07.2018 по 29.06.2021, що є наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Вважаючи наведене порушення своїх прав, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 26.07.2021 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

04.08.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення адміністративного позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що позивач проходив військову службу, яку не можливо ототожнювати із трудовими відносинами, у зв`язку з чим положення КЗпП України до даних правовідносин застосуванню не підлягають. Окрім того, відповідач вказує, що відповідно до абз. 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Однак, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Враховуючи, що позивач звільнився з військової служби за власною згодою, тому відповідач наголошує, що ОСОБА_1 свідомо не скористався належним йому правом своєчасного розрахунку при звільнені. А відтак, в межах заявленого адміністративного позову військова частина НОМЕР_1 не вбачає протиправності у своїх діях. За таких обставин відповідач просить суд відмовити у задоволенні даного позову.

Інших заяв по суті справи від сторін спору до суду не надходило.

В подальшому ухвалою від 18.10.2021 судом в порядку статтей 77, 80 КАС України з власної ініціативи витребувано у відповідача додаткові докази, необхідні для розгляду справи, яка надані останнім 26.10.2021.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді командира автомобільного взводу (легкових автомобілів) автомобільної роти батальйону забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.07.2018 № 126, прапорщика ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 03.07.2018 № 28-РС з військової служби у запас за п. «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 03 липня 2018 року увільнено від займаної посади осаду та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів грошового.

Як зазначає позивач, при звільненні з військової служби із ним було проведено неповний розрахунок, а саме відповідачем всупереч п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не було виплачено, зокрема, компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по день звільнення. Наведені обставини змусили ОСОБА_1 здійснювати захист своїх прав у суді.

Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі за № 120/6727/20-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано військову частині НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на його користь грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки.

На виконання даного судового рішення, відповідачем 23.03.2021 було перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 18382,58 грн., про що свідчить зведена відомість сум зарахування на рахунки від 23.03.2021.

Відповідно до іншого рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2021 у справі за № 120/8456/20-а позовні вимоги ОСОБА_1 також задоволено та, зокрема, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць січень 2008 року.

На виконання цього судового рішення, 29.06.2021 відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 4435,66 грн., про що також свідчить зведена відомість сум зарахування на рахунки від 29.06.2021.

Таким чином в межах спірних відносин позивач вказує у своїй позовній заяві на проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні фактом виконання останнього судового рішення, що мало місце 29.06.2021.

Враховуючи не виплату відповідачем середнього заробітку за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 як компенсацію за затримку розрахунку при звільнені згідно статті 117 КЗпП України, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багато інших.

Отже, доводи відповідача про те, що норми трудового законодавства не застосовуються до спірних правовідносин є безпідставними.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц теж окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19, про яку суд згадував вище. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.

Таким чином, застосовуючи означені підходи щодо пропорційності визначення розміру середнього заробітку до обставин цієї справи, суд враховує таке.

Позивача виключено зі списків особового складу військової частини з 03.07.2018.

В той же час судом встановлено, що виплата позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки проведена лише 23.03.2021 року в сумі 18382,58 грн. Натомість, наступна виплата індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 була проведена 29.06.2021 в сумі 4 435, 66 грн.

Отже, остаточний розрахунок після звільнення позивача з військової служби було проведено відповідачем 29.06.2021. Відповідно, період затримки остаточного розрахунку охоплюється з 03.07.2018 по 29.06.2021 (дата останньої виплати), що становить 1092 календарні дні.

Згідно із довідкою-розрахунком, виданою військовою частиною НОМЕР_1 від 25.10.2021 за № 873, вбачається, що середньомісячне грошове забезпечення (середній заробіток) позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (травень червень 2018 року) складає 9997,77 грн. За даними цього ж розрахунку відповідача, середньоденний заробіток позивача (за календарний день) становить 327,80 грн.

Відповідно, загальний середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 357957,60 грн. (327,80 грн. х 1092 календарних днів).

Проте, відповідальність в такому розмірі згідно ст. 117 КЗпП України відповідач міг би нести лише у випадку невиплати усіх належних звільненому працівникові сум. Натомість, в межах спірних правовідносин відповідач допустив часткове порушення, тобто не здійснив виплату лише грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 18382,58 грн. та індексації грошового забезпечення в сумі 4 435, 66 грн.

Враховуючи означені вище правові позиції Верховного Суду, за якими розмір відповідальності відповідача повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум, тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цьому випадку має визначатися виключно пропорційно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум. Тобто, суду необхідно визначити істотність частки невиплачених сум.

Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Застосовуючи саме такий підхід при вирішенні цієї справи суд зазначає, що сума невиплачених вчасно позивачу коштів становить 22818,24 грн. (грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки 18382,58 грн. + індексація грошового забезпечення 4 435, 66 грн.). Відповідно, істотність частки невиплачених сум в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 становить 6,37 % (22818,24 : 357957,60 х 100).

Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 6,37% розраховується наступним чином: 327,80 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 6,37% = 20,88 грн. середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 20,88 грн. х 1092 ( днів затримки розрахунку) = 22800,96 грн.

Таким чином загальний розмір середнього заробітку, який визначений пропорційно розміру невиплачених позивачу сум за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 22800,96 грн.

В той же час, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, які визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі N 821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі N 761/9584/15-ц, суд виходячи із обставин даної справи та окреслених Верховним Судом критеріїв, вважає за необхідним зменшити розмір відповідного відшкодування.

Так, в цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлювався існуючими судовими спорами. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовими рішеннями законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру.

Крім того, аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи його права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Неможливо оминути поза увагою і ту обставину, що хоч і позивач був звільнений з військової служби 03.07.2018, проте з судовими позовами пов`язаними із відшкодуванням грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період 2015-20018 роки та індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.03.2018 звернувся до суду лише в кінці 2020 року, розуміючи при цьому, що у спірних правовідносинах строки звернення до суду не застосовуються. Тобто, період такої значної затримки проведення відповідачем остаточних розрахунків пов`язаний в тому числі і з поведінкою позивача.

Отже, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 10 000 грн.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі N 360/3574/19.

За наведених вище обставин суд вважає, що заявлений адміністративний позов підлягає частковому задоволенню. При цьому, визначаючись із належним способом захисту порушених прав позивача суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах поведінка відповідача носить характер бездіяльності, а не неправомірних дій.

У зв`язку із цим позовні вимоги необхідно задовольнити шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні та, як наслідок, з метою поновлення порушених прав позивача слід зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 в сумі 10000 грн.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує положення статті 139 КАС України. Однак, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, в межах визначеної судом суми середнього заробітку мінімальна ставка судового збору згідно п.п. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 908,00 грн. Тому понесені позивачем витрати на сплату судового збору в сумі 908,00 грн. згідно квитанції № 90225 від 19.07.2021 підлягають відшкодуванню в повному обсязі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 по 29.06.2021.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.07.2018 по 29.06.2021 в сумі 10000 гривень (десять тисяч гривень).

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 03.11.21.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ; місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович