Справа № 826/17235/16
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2021-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.
суддів: Бєлової Л. В., Кобаля М. І.
за участю секретаря: Волошка О. Л.

представника позивача Мішустіна М.К., представника відповідача Ковальчука С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2017 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 29.05.2017) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27 квітня 2016 року № 1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовив у повному обсязі, дійшовши висновку про те, що позивач як власник нежитлового приміщення має обов`язок зі сплати земельного податку з фізичних осіб, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є цілком правомірним та скасуванню не підлягає.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 14 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нове - про повне задоволення позовних вимог. Вирішуючи спір, суд виходив із того, що позивач є фізичною особою-підприємцем та платником єдиного податку третьої групи з 01 січня 2012 року, а тому звільняється від сплати земельного податку, оскільки використовує належне їй нежитлове приміщення у власній господарській діяльності. Крім того, Київський апеляційний адміністративний суд зазначив, що відповідачем при здійсненні розрахунку суми податкового зобов`язання допущено помилки, які не були останнім спростовано під час апеляційного розгляду справи.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.09.2021 року справи прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.102021 року.

В судовому засіданні представником апелянта вимоги та доводи апеляційної скарги підтримано з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представником відповідача щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено, зазначено, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог прийшов до вірних висновків як щодо існування у позивача обов`язку із сплати земельного податку так і щодо розміру такого податку визначеного спірним податковим повідомленням рішенням.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 14.12.2009року, є власником нежитлового приміщення №9 в літері А по АДРЕСА_1 , загальною площею 66,30м.кв.

Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України 27.04.2016 року винесено податкове повідомлення - рішення № 1, яким за позивачем визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 50 310,98грн. за 2016рік.

Позивач вважає винесене податковим органом рішення протиправним, у зв`язку із чим звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі-Кодекс), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За правилами підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За правилами пункту 287.8 статті 287 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання договору від 14 грудня 2009 року купівлі-продажу нежилого приміщення) встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічним чином перехід права власності та права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання договору від 14 грудня 2009 року купівлі-продажу нежилого приміщення).

Аналіз зазначених норм права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, відповідно до законодавства, чинного на момент укладання договору від 14 грудня 2009 року купівлі-продажу нежилого приміщення, обов`язок зі сплати земельного податку виникав у власника жилого будинку, будівлі або споруди з дня виникнення права користування земельною ділянкою.

При цьому в розумінні наведених вище норм обов`язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от: набуття нею статусу суб`єкта господарювання, діяльність якого пов`язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 розділу XIV ПК України та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

За змістом пункту 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У пункті 269.2 статті 269 ПК України також передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Згідно з підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Відтак, спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 статті 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля/споруда/приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

В розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов`язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб`єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто з набуттям ознак (якості) суб`єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов`язку сплати земельного податку.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 серпня 2021 року скасовуючи постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року у даній справі.

При цьому, направляючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції вказав, що не було предметом дослідження питання встановленого спірним податковим повідомленням-рішенням розміру зобов`язання.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, оскаржуючи спірне податкове повідомлення-рішення позивачем жодних зауважень щодо розміру встановленого таким рішенням зобов`язання не вказувалось, заперечувався сам факт існування у позивача обов`язку із сплати податкового зобов`язання.

Поряд із цим, направляючи дану справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, судом касаційної інстанції вказано на необхідність дослідження, яким чином здійснено оскаржуване донарахування.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, із змісту наданих податковим органом розрахунків, нарахування позивачу зобов`язання із сплати земельного податку становить 50 310,98 грн (66,3кв.м.х3768,67х2.5х1.5х1.249х1.433х3%).

Зокрема: 3768,67 - грошова оцінка в грн/кв.м (на підставі рішення КМР від 03.07.2014р. № 23/23); 3% -відсоток ставки земельного податку; 1,5 - локальний коефіцієнт; 2,5 - функціональний коефіцієнт; 1,249 -коефіцієнт індексації грошової оцінки; 1.433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки згідно листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 р № 6-28-0,22-201/2-16.

Доводи апеляційної скарги, окрім припущень, що таке нарахування є неправомірним, жодних доводів щодо невірного встановлення розміру земельного податку не наведено.

Поряд із цим, суду не надано доказів, що такий встановлено із порушенням норм чинного законодавства.

З огляду на встановлені судом обставини, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя Л. В. Бєлова
Суддя М. І. Кобаль

(Повний текст постанови складено 01.11.2021)