Справа № 420/9696/21
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9696/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м.Одеса, вул.Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.03.2021р. №ос/383690 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину США ОСОБА_3 ; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в України громадянину США ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він народився у штаті Небраска, Сполучених Штатів Америки 21.05.1997 року і є громадянином США. Вказує, що 27 квітня 2020 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із Заявою про отримання дозволу про імміграцію в Україну на підставі ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію". Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області було надано Відповідь №С-1176/6/5101-20/5100/5/3/7733-20 від 28.07.2020 року про те, що подання ОСОБА_4 заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну є недоцільним та не матиме позитивного результату. У зв`язку з бездіяльністю Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо Заяви надання дозволу на імміграцію в Україну від 27.04.2021 року, ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду. Позивач також зазначає, що Одеським окружним адміністративним судом Рішенням від 01.12.2020 року по справі № 420/8397/20 було задоволено у повному обсязі його позовні вимоги, та визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у неприйнятті рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну або наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_3 , зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина США від 27 квітня 2020 року про надання дозволу на імміграцію в Україну. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2020 року по справі № 420/8397/20, Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року, залишено без змін. Позивач вказує, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області під час триваючого судового процесу в суді апеляційної інстанції щодо оскарження їхньої бездіяльності 15.01.2021 року було прийнято Рішення про відмову у наданні ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 6 частини 1 частини статті 10 ЗУ Про імміграцію. Позивач зазначає, що не отримував відповідне рішення, та дізнався про нього лише після завершення судового розгляду, коли прийшов виконувати винесене рішення судом апеляційної інстанції 31.03.2021 року. Позивач вказує, що він звернувся з вимогою виконати остаточне судове рішення з урахуванням висновків та приписів, які зробив суд. Разом з відповіддю на адвокатський запит від 08.04.2021 року № 5100.5.3.-3909/51.1-21 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надало повторне Рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 31.03.2021 року №о/с383690, яким повторно відмовлено ОСОБА_3 у наданні дозволу на імміграцію в Україну без урахування приписів та висновків, викладених у Рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року та Постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2020 року по справі № 420/8397/20. Позивач наголошує, що йому не був виданий паспорт громадянина України, та встановлений порядок набуття громадянства України за народженням, він не проходив. На противагу, у 2016 році позивач отримав другий паспорт як громадянин США у віці 19 років, тобто, досягши повноліття за українським законодавством, що вказує на свідому згоду, волевиявлення і рішення позивача бути громадянином США.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні, було залишено без руху.

Ухвалою суду від 25.06.2021 року заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у справі № 420/9696/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування Рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 31.03.2021 року №о/с383690, зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в України громадянину США ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 06.07.2021 року клопотання уповноваженого представника - Созанського Марко (вхід.№ЕП/17931/21 від 01.07.2021 р.) щодо розгляду адміністративної справи за правилами загального позовного провадження, задоволено, вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на "30" липня 2021 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 р. продовжено строк підготовчого провадження у справі №420/9696/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, на тридцять днів.

Ухвалою суду від 21 вересня 2021 р. закрито підготовче провадження по справі №420/9696/21, призначено справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, до судового розгляду по суті на 04.10.2021 - 12 год. 20 хв.

04.10.2021 р. до Одеського окружного адміністративного суду від представника позивача - Созанського Марка надійшло клопотання (вхід.№54157/21), щодо розгляду справи без участі позивача в порядку письмового провадження.

Відповідач позов не визнає, про що зазначив у відзиві на позовну заяву (взхід.№40266/21 від 26.07.2021р.), наголошуючи, що в ході розгляду клопотання ГУ ДМС України в Одеській області стало відомо, що батько і мати позивача перебувають у громадянстві України. Отже, виходячи з цього відповідно до статті 13 Закону України "Про громадянство України" в редакції від 08.10.1991р., ОСОБА_2 є громадянином України, що унеможливлює отримання ним дозволу на імміграцію в Україну. Відповідач вказує, що такі особи, незалежно від наявності у них громадянства інших держав, які перебувають у правових відносинах з Україною, визнаються лише громадянами України. Перебування батьків позивача у громадянстві України на момент його народження, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , також підтверджує належність ОСОБА_1 до громадянства України, у зв`язку з чим він не може отримати дозвіл на імміграцію в Україну.

Враховуючи наявність передбачених приписами ч.9 ст.205 КАС України, підстав, та зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, розгляд даної адміністративної справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд прийшов до наступних висновків.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Сполучених Штатів Америки, що підтверджується паспортом громадянина Сполучених Штатів Америки Р НОМЕР_1 від 09.07.2016 року, свідоцтвом про народження, паспортом громадянина США НОМЕР_2 від 23.07.1997 року. Мати ОСОБА_5 (місце народження Україна), батько ОСОБА_6 (місце народження Україна).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з відповідною заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну від 27.04.2020 року поза квотою, у зв`язку з тим, що його батьки є громадянами України згідно з п.1 ч.3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", з переліком необхідних за законом документів, а саме:

1. Заява про надання дозволу на імміграцію в Україну від 27 квітня 2020 року;

2. Три фотокартки ОСОБА_1 ;

3. Копія паспорту ОСОБА_1 № НОМЕР_3 та копія нотаріально засвідченого перекладу №2575 паспорту ОСОБА_1 ;

4. Копія Довідки про реєстрацію місця проживання від 04 березня 2020 року та копія нотаріально засвідченого перекладу Довідки про реєстрацію місця проживання від 04 березня 2020 року №2576;

5. Копія паспорту ОСОБА_7 НОМЕР_4 від 10 вересня 1996 року;

6. Копія паспорту ОСОБА_8 НОМЕР_5 від 30 червня 2001 року;

7. Копії Апостилю від 02 січня 2015 року та Свідоцтва про народження від 11 червня 1997 року та нотаріально засвідченого перекладу українською мовою Апостиля від 02 січня 2015 року та Свідоцтва про народження від 11 червня 1995 року, що зареєстровані у реєстрі за № 1328;

8. Копія договору оренди майна від 16.03.2020 року на підтвердження місця проживання;

9. Копія нотаріально посвідченої заяви №803 про надання згоди на реєстрацію місця проживання та Витяг № 206834038;

10. Оригінал квитанції про сплату державного мита за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію від 27 квітня 2020 року.

Проте 28.07.2020 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області позивачеві надано Відповідь (Лист № С-1176/6/5101-20/5100/5/3/7733-20) про те, що подання ОСОБА_4 заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну є недоцільним та не матиме позитивного результату.

01.09.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у неприйнятті рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну або наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянина ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина США ОСОБА_1 від 27 квітня 2020 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року по справі № 420/8397/20 задоволено зазначені позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2020 року по справі № 420/8397/20 Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року залишено без змін.

ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з метою виконання вказан6ого судового рішення, проте відповідачем повторно був прийнятий Висновок про розгляд заяви гр.США ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію в України від 31.03.2020 року (а.с.212-213) з тотожним змістом вищенаведеному висновку від 15.01.2020 року, а також повторне рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 31.03.2021 року №о/с383690 (а.с.214).

Відповідно до зазначеного рішення позивачу відмовлено у наданні дозволу на міграцію на підставі пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про міграцію».

Судом з`ясовано, що 08.04.2021 року ГУ ДМС України в Одеській області надано Лист -відповідь на адвокатський запит від 08.04.2021 року № 5100.5.3.-3909/51.1-21 (а.с. 220), обґрунтувавши відмову у ненаданні дозволу на імміграцію в Україну невизнанням його статусу як іноземця, у зв`язку з автоматичним набуттям ОСОБА_4 громадянства України через наявність громадянства України у його батьків, посилаючись на статтю 13 Закону України "Про громадянство України" в редакції 08.10.1991 року.

ОСОБА_2 , вважаючи, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області протиправно прийнято рішення про відмову у наданні йому дозволу на імміграцію в Україну, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентовано Законом України «Про імміграцію» (далі Закон № 2491-III), відповідно до статті 1 якого імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з п.5 ч.3 ст.4 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Статтею 9 Закону № 2491-III передбачено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (п.2 ч.1). Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою (ч.2). Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (ч.5). Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у пункті 5 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують отримання статусу закордонних українців, або копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки із закордонними українцями (п.13 ч.6). Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату (ч.8). У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч.9).

Статтею 10 Закону № 2491-III визначено підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію. У вказаній статті зазначено, що дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Зокрема, судом встановлено, що спірне Рішення від 31.03.2021р. №ос/383690 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято на підставі пункту 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", згідно з яким дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України.

Проте, суд акцентує, що рішення суб`єкта влажних повноважень має бути мотивованим із зазначенням, серед іншого, обставин, доводів, мотивів, та грунтовних підстав, що вплинули на його прийняття, тобто відповідати критеріям, визначеними частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, суд зауважує, що в частині судового контролю за дискреційними адміністративними актами Європейським Судом з прав людини сформовано позицію, за якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" від 31.07.2008, рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" від 22.11.1995, рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру" від 21.07.2011,рішення у справі "Путтер проти Болгарії" від 02.12.2010).

Крім того, виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі "Волохи проти України" від 02.11.2006, рішення у справі "Malone v. United Kindom" від 02.08.1984).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що оскаржуване Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.03.2021р. №ос/383690, не відповідає критеріям обґрунтованості, та безсторонності, оскільки містить лише посилання на пункт 6 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію", не окреслюючи, при цьому, як обставин, доказів, які мали вирішальне значення для його прийняття, так і жодної деталізації, та конкретизації мотивів та підстав, за наявності котрих суб`єктом владних повноважень його прийнято.

Так, у контексті викладеного слід акцентувати, що згідно з п.п. 169-170 рішення ЄСПЛ від 09.04.2013 у справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11), "вислів "згідно із законом" вимагає, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (див., серед інших джерел, рішення від 25.03.1998 у справі "Копп проти Швейцарії", п. 55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

Отже, ця фраза передбачає (inter alia), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24.04.2008 у справі "C. G. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07, п. 39).

Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі "P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства", заява №44787/98, п. 46, 2001-IX).

У пункті 49 рішення ЄСПЛ від 02.11.2006 у справі "Волохи проти України" (заява №23543/02) зазначено, що норма права є "передбачуваною", якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку.

Окрім того, суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі Порядок) відповідно до якого у разі необхідності територіальні органи можуть приймати рішення стосовно іммігрантів позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС) (п.2).

Відповідно до пункту 12 Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць (п.14 Порядку).

Відповідно до п.16 Порядку у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Таким чином, Законом № 2491-III та Порядком передбачено, що за наслідками подання особою заяви про надання дозволу на імміграцію уповноважений орган:

- не приймає заяву у випадку неподання особою всіх документів;

- відмовляє у наданні дозволу на імміграцію у випадку наявності підстав, визначених ст.10 Закону № 2491-III;

- надає дозвіл на імміграцію в Україну.

Згідно з частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зокрема, Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року по справі № 420/8397/20, залишеним без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2020 року по справі № 420/8397/20, встановлено, що ОСОБА_2 у відносинах з Україною є іноземцем - громадянином Сполучених Штатів Америки, що підтверджується чинними неоспорюваними відповідачем іноземними правовстановлюючими документами: паспортом громадянина Сполучених Штатів Америки Р НОМЕР_1 від 09.07.2016 року, виданим Держдепартаментом США, свідоцтвом про народження від 11.06.1997 року позивача, що видане відділом охорони здоров`я і фінансової підтримки штату Небраска і першим паспортом новонародженої дитини громадянина Сполучених Штатів Америки Р НОМЕР_6 від 23.07.1997 року.

При цьому, судом відхиляється, та не приймається до уваги твердження відповідача щодо того, що Рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 31.03.2021 року №о/с383690 є правомірним, так як батьки позивача є громадянами України, а тому відповідно до статті 13 Закону України "Про громадянство України" в редакції 21.05.1991, ОСОБА_2 автоматично є громадянином України, оскільки, на думку суду, відповідач хибно тлумачить, та відповідно невірно застосовує вказану законодавчу норму. Адже набуття статусу громадянина України, без здійснення певних процедурних дій, що мають бути вжиті батьками дитини або самою дитиною задля набуття громадянства України, даною законодавчою нормою не передбачено, так як дана норма є матеріальною, створює правові підстави, і передбачає власний процедурний механізм реалізації (процедуру набуття громадянства України за народженням), без дотримання котрої, набуття громадянства не є можливим.

Отже, народившись у сім`ї українців, дитина не набуває автоматично громадянство України, як це випливає з доводів відповідача, проте отримує законну підставу та право на набуття громадянства України за народженням, що може бути реалізоване або ні, якщо певне коло дій, передбачених законодавством (реєстрація в органах РАЦСу батьками дитини, подання заяви на набуття громадянства, отримання свідоцтва про народження, отримання паспорту громадянина України після досягнення певного віку, тощо), буде здійснено фізичною особою чи її батьками.

Окрім того, доводи відповідача, серед іншого, спростовуються чинною на момент народження позивача Інструкцією Міністерства юстиції України Про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні від 29 грудня 1984 року. Згідно з п. 1 Інструкції відповідно до статті 158 Кодексу про шлюб та сім`ю України (2006-07) народження, смерть, одруження, розірвання шлюбу, встановлення батьківства, переміна імені, по батькові і прізвища підлягають реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до п.8 Інструкції реєстрація народження провадиться батьками дитини. За змістом пункту 9 Інструкції встановлено строк такої реєстрації - заява про реєстрацію народження дитини повинна бути подана не пізніше трьох місяців з дня народження дитини. Якщо заява про реєстрацію народження надійшла після закінчення року з дня народження дитини і по досягненні нею 16 років, реєстрація народження провадиться відділом реєстрації актів громадянського стану за місцем проживання дитини у книзі реєстрації поновлених записів актів про народження на загальних підставах, як первинна, але після порядкового номера зазначається: "Реєстрація з пропуском строку". В цих випадках подаються довідка лікувального закладу про народження, а також довідка з місця проживання дитини.

З метою реалізації Закону України "Про громадянство України" прийнятий Указ Президента України "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України" від 27 березня 2001 року № 215/2001. Відповідним Указом був затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Порядком встановлено процедуру оформлення набуття громадянства України за народженням. Відповідно до п.4 Порядку заяви та інші документи з питань громадянства подаються: особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні; особою, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем реєстрації особи; особою, яка постійно проживає за кордоном, - до дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи.

Згідно з п.15 Порядку для оформлення набуття громадянства України за народженням особою, батьки (один із них) якої на момент її народження були громадянами України (частина перша статті 7 Закону), один з її батьків подає такі документи:

а) заяву про оформлення набуття особою громадянства України за народженням;

б) копію свідоцтва про народження особи;

в) копію паспорта громадянина України або іншого передбаченого статтею 5 Закону документа, що підтверджує факт перебування одного з батьків особи у громадянстві України на момент її народження.

Вищезазначений пункт 15 містить посилання на частину першу ст. 7 Закону України Про громадянство України, що є аналогічною статті, на яку посилається відповідач - статті 12 Закону України "Про громадянство України". Таким чином, при народженні громадянами України за кордоном дитини для набуття громадянства за народженням також потрібно пройти певну процедуру.

Відповідно до статті 38 Закону України Про громадянство України (в редакції від 20.05.1997 року, діючій на момент народження позивача) особам, які набули у встановленому цим Законом порядку громадянства України, тобто дотримались процедури, органи внутрішніх справ України або дипломатичні представництва чи консульські установи України, видають паспорти громадянина України. У документах дітей, які не досягли 16 років, робиться запис про їх належність до громадянства України.

При цьому, ГУ ДМС в Одеській області будь-яких доказів, що батьки позивача чи сам позивач звертались для реєстрації народження до органів реєстрації актів цивільного стану, чи отримали копію свідоцтва про народження України, чи звертались із заявою про набуття особою громадянства України до консульської установи України в США, чи вчиняли будь-які інші дії, внаслідок яких позивач пройшов би процедуру набуття громадянства України, суду не надано.

Судом встановлено, що позивач паспорт громадянина України чи інші документи, які підтверджували б перебування в громадянстві України, не має та ніколи не отримував, громадянства України не набував, та раніше в громадянстві України не перебував.

Посилання відповідача у листі №5100.5.3-3909/51.1-21 від 08.04.2021 на те, що вiдповiдно до статті 13 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 08.10.1991, ОСОБА_2 є громадянином України, що й малося на увазі під посиланням на пункт частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію» у листі від 19.01.2021р., не знаходить свого документального підтвердження, оскільки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як встановлено судом, та зазначено вище, є громадянином Сполучених Штатів Америки, що підтверджується паспортом громадянина Сполучених Штатів Америки Р НОМЕР_1 від 09.07.2016 року, свідоцтвом про народження, паспортом громадянина США НОМЕР_2 від 23.07.1997 року. Мати ОСОБА_5 (місце народження Україна), батько ОСОБА_6 (місце народження Україна).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та зважаючи, що позивач - ОСОБА_2 є громадянином Сполучених Штатів Америки, раніше в громадянстві України не перебував, дотримався процедури звернення з метою отримання дозволу на імміграцію в Україну, надавши необхідні документи для отримання дозволу на імміграцію в Україну, та згідно з п.5 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" як іноземець, чиї батьки є громадянами України, проходить поза квотами, має право на отримання дозволу на імміграцію, суд доходить висновку щодо обґрунтованості позовної вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.03.2021 року № о/с383690 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, та відповідно наявності підстав для її задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 №7 "Про судове рішення в адміністративній справі" зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

До того ж, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку не виконання чи неналежного виконання рішення, не виникала б необхідність повторного звернення до суду.

Відтак, з урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в України громадянину США ОСОБА_3 , є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде вирішено остаточно.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що у позовній заяві, та додатковому клопотанні щодо понесених витрат на правничу допомогу, представник позивача - адвокат Дробінова І.В. просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати з правничої допомоги у загальному розмірі 15 444,00грн.

26.12.2019р. між Адвокатом - Адвокатського бюро "Інга Дробінова та партнери та Клієнтом - громадянин США ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) укладено договір про надання правової допомоги №12/19-02., відповідно до п. 1 якого адвокат надає правову допомогу, представляє та захищає інтереси Клієнта у справах, пов`язаних iз отриманням посвідки на проживання в Україні як іноземного громадянина та легалізацією перебування та проживання в Україні як громадянина США. Згідно з п. 4.4. вказаного Договору про надання правової допомоги від 26.12.2019 року № 12/19-02: "Оплата рахунку Адвоката, крім передоплати, повинна розглядатися як підтвердження того факту, що Адвокат надав Клієнту адвокатські послуги і Клієнт прийняв надані послуги в повному обсязі". Надання і оплата відповідних послуг позивачем підтверджується засвідченими копіями Квитанції від 08.06.2021 року №307T003F6U на суму 4200,00 грн. (оплата позовноп заяви), Квитанції від 29.07.2021 року №90T0039ЕВ на суму 3 840,00 грн. (оплата відповіді на відзив), Квитанції від 02.09.2021 року № 307ТООЗМ5S на суму 9 220,00 грн. (всі інші послуги та судовий збір у розмірі 1816,00 грн.).

Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012.

Згідно з п. 1, 2, 6 ч. 1, 2 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Частиною 3 статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд зазначає, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до частин 4 та 5 статті 134 КАС України, законодавчо передбачено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства закладено критерії оцінки, як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критеріїв пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

При цьому, суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Між тим, аналізуючи вказане, суд акцентує, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такі ж критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії", зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Безумовно суд не наділений правом його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, а також чи була їх сума обґрунтованою, справедливою, та співмірною.

Зокрема, як зазначено вище, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд акцентує, що предметом позовних вимог в межах даної адміністративної справи є визнання протиправним та скасування Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.03.2021р. №ос/383690 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину США ОСОБА_3 ; зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в України громадянину США ОСОБА_3 . Отже, дана справа, на думку суду, не належить до категорії складних справ, а відтак, враховуючи складність розгляду даної справи, заявлені позовні вимоги та їх співвідношення із заявленим розміром судових витрат на правничу допомогу, документально підтверджених сплачених коштів за надання правничої допомоги, керуючись принципом справедливості, як одного з основних елементів принципу верховенства права, суд доходить висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 000 грн., оскільки саме такий розмір гонорару, на думку суду, є справедливим, розумним, та співмірним, зважаючи на складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, витрачений час, тощо.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 32, 72-77, 139, ч.9 ст.205, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м.Одеса, вул.Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.03.2021р. № ос/383690 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину США ОСОБА_3 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію в України громадянину США ОСОБА_3 .

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 00 коп.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу 3000 (три тисячі)грн.00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Харченко Ю.В.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м.Одеса, вул.Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити

03.11.21.