Справа № 200/10887/21
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 р. Справа№200/10887/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015-2020 роки, компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2020 роки; зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2015-2020 роки, компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2020 роки.

В обґрунтування позову зазначено, що 12 серпня 2020 року позивач був звільнений зі служби з органів Національної поліції України. Однак, при звільненні відповідачем не було виплачено компенсацію за додаткову відпустку як часнику бойових дій та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових потреб.

Ухвалою суду від 31 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) учасників справи.

28 вересня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що позивач не проходив державну службу, а отже положення Закону України «Про державну службу» не розповсюджуються на спірні правовідносини. Положення Порядку №260 а редакції від 06.04.2016 р. не містять такого виду виплати як «матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань». Наказ, яким внесено зміни до вказаного Порядку №260 набрав чинності 21 серпня 2020 року, а отже, на момент звільнення позивача, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не передбачалась.

Щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, представник відповідача зазначив, що з аналізу чинних нормативно-правових актів, можна прийти до висновку, що додаткова відпустка учасникам бойових дій не відноситься до виду річних додаткових відпусток і таким чином, не підлягає компенсації. Крім того, поліцейські не відносяться до військовослужбовців, а тому на них не розповсюджуються положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

11 жовтня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач заперечував проти тверджень відповідача викладених у відзиві на позовну заяву та зазначив, що всі учасники бойових дій, не зважаючи на те де вони проходили службу, мають право на отримання додаткової відпустки. Також позивач зазначив, що відсутність належного підтвердження того, що відповідач має правовий статус, передбачений ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну службу», дає змогу зробити висновок, що відповідач відноситься до суб`єктів, передбачених Законом України «Про державну службу».

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до витягу з наказу від 07.08.2020 №339 о/с капітана поліції ОСОБА_1 (0124625) старшого оперуповноваженого 2-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції в Донецькій області звільнено з 12 серпня 2020 року.

Відповідно до довідки від 20.09.2021 №1323 в серпні 2020 року позивачу було нараховано 101 961, 91 грн., в тому числі: грошове забезпечення за фактично відпрацьований час в сумі 5030,01 грн., індексацію 414,17 грн., грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2020 рік у розмірі 10345,07 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні 84 641,82 грн. Із відрахування обов`язкових податків і зборів сума до виплати становить 98 200,95 грн. Крім того, в серпні 2020 року була нарахована та виплачена додаткова доплата за період дії карантину за липень 2020 року у сумі 1530,84 грн., до виплати 1507,87 грн.

Відповідно до довідки від 20.09.2021 № 1322 у зв`язку з тим, що на день звільнення ОСОБА_1 зі служби матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових потреб поліцейським не була передбачена законодавством, підстави для нарахування та виплати такої допомоги відсутні. Відповідних рапортів від ОСОБА_1 не надходило.

Відповідно до довідки від 20.09.2021 № 3526/12/03-2021 ОСОБА_1 використав додаткову відпустку як учасник бойових дій за 2020 рік у період з 01 липня 2020 року по 14 липня 2020 року. Рапортів від останнього щодо надання додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки не надходило.

Матеріали справи також містять рапорт позивача про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 01 липня 2020 року та наказ від 30.06.2020 № 279 о/с про надання відповідної відпустки на підставі рапорту.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2020 роки, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 2 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII), Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (далі Порядок №260) та іншими нормативно-правовими актами.

Так, частиною першою ст.3 Закону №580-VIII встановлено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Частиною другою статті 92 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР визначені види відпусток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14 травня 2015 року №426-VIII, Закон України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР, який набрав чинності 06 червня 2015 року, доповнено статтею 16-2, до якої в подальшому відповідними Законами вносились зміни та яка станом на момент виникнення спірних відносин була викладена в наступній редакції: «Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.»

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частиною 10 статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Крім того, відповідно до частини 8 статті 8 Розділу III Порядку 260 встановлено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Слід зазначити, що в ч.10 ст. 93 Закону № 580-VIII та ч.8 ст.8 Розділу III Порядку 260 йдеться про «невикористану в році звільнення відпустку» без вказівки на її вид (основна чи додаткова).

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 805/5111/15-а.

Згідно з нормами частини 1 статті 83 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Проаналізувавши наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

З аналізу наведеного, суд зазначає, що в силу ч.10 ст. 93 Закону № 580-VIII та ч.8 ст.8 Розділу III Порядку 260, невикористання додаткової відпустки позивачем, не означає припинення права на відпустку, тому при звільненні з органів внутрішніх справ позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену п. 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд щодо грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як учаснику бойових дій, що знайшло своє відображення у постановах від 14.04.2021 у справі №620/1487/20 і від 29.04.2021 у справі №200/602/20-а.

Так, Верховний Суд указав, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачем була використана додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2020 рік у кількості 14 діб, а тому суд приходить до висновку, що позивач має право на компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки.

Щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015-2020 роки, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на положення ст. 54 Закону України «Про державну службу» та п. 13 Порядку № 260 якими передбачена виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Суд критично ставиться до зазначених посилань позивача та зауважує, що його було звільнено зі служби в органах поліції з 12 серпня 2020 року.

На час звільнення позивача зі служби положеннями Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання № 260 не передбачалась виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб.

Наказ Міністерства внутрішніх справ України 17.07.2020 № 539 «Про внесення змін до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260», яким п. 13 розділу ІІ Порядку № 260 доповнено положеннями про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, набув чинності 21 серпня 2020 року, тобто після звільнення позивача зі служби.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В силу статті 58 Конституції України п. 13 розділу ІІ Порядку № 260 на спірні правовідносини не розповсюджується, оскільки дана зміна розповсюджується на правовідносини, які виникнуть вперше після 21 серпня 2020 року.

Суд також зазначає, що ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну службу» встановлено, що дія цього Закону не поширюється на, зокрема, осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до довідки від 01 листопада 2021 року № 4217/12/02-2021 позивач з 07 листопада 2015 року по 23 січня 2019 року в званні капітана поліції на атестованій посаді ГУ НП в Донецькій області відповідно до Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до наказу від 23 січня 2019 року №31 о/с капітана поліції ОСОБА_1 призначено страшним оперуповноваженим 2-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції в Донецькій області.

Наказом від 07.08.2020 №339 о/с капітана поліції ОСОБА_1 (0124625) старшого оперуповноваженого 2-го міжрайонного відділу управління протидії наркозлочинності Головного управління Національної поліції в Донецькій області звільнено з 12 серпня 2020 року.

Отже, у спірний період позивач проходив службу в Національній поліції України в званні капітана поліції, а тому на нього не розповсюджується положення статті 54 Закону України «Про державну службу».

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015-2020 роки.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 01 листопада 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.І. Грищенко