Справа № 280/6503/21
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2021-10-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 жовтня 2021 року Справа № 280/6503/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
28 липня 2021 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач), третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (далі третя особа), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не видачі наказу про нарахування та виплату грошової компенсації за неотримане позивачем речове майно в сумі 13515,88 грн.;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за неотримане речове майно в сумі 13515,88 грн.

Ухвалою суду від 02.08.2021 позовну заяву залишено без руху. У встановлений судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 06.09.2021 відкрито спрощене позовне провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу ВЧ НОМЕР_1 НГУ та з 01.02.2021 був звільнений з військової служби та виключений із списків особового складу військової частини. Разом з тим, позивач зазначає, що під час його звільнення з військової служби йому протиправно не було виплачено компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 13515,88 грн. Просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ВЧ НОМЕР_1 НГУ проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що закупівлю майна здійснює центральна база забезпечення Головного управління НГУ, яке потім передається до військових частин. Відповідач зазначає, що у ВЧ НОМЕР_1 відсутні бюджетні призначення на закупівлю речового майна, а відповідно відповідач не може самостійно здійснювати виплати в рахунок компенсації неотриманого речового майна. Відповідач вказує, що ним у серпні 2021 року було надіслано лист до Південного територіального управління НГУ про виділення коштів для виплати заборгованості військової частини перед громадянами компенсації вартості речового майна, але на теперішній час такі кошти на рахунки частини не надходили. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Суд, всебічно та повно встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 НГУ.

01.02.2021 командиром військової частини видано наказ №22, яким ОСОБА_1 в з 01.02.2021 виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення та направлено для взяття на військовий облік до Комунарського РТЦК та СП м.Запоріжжя.

При цьому, в наказі командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.02.2021 №22 наказано провести ОСОБА_1 виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі 13515,88 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частиною першою статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ), речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок №178).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку №178, виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Крім того, відповідно до п.7 Порядку №178, виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Аналізуючи вищевказані правові норми, суд дійшов висновку про те, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, в тому числі у разі звільнення з військової служби. При цьому, на день звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу військової частини особа має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Відповідно до положень Порядку №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

Суд зазначає, що відповідно до наявної в матеріалах справи довідки №1 про вартість речового майна, що належить до видачі, позивач набув право на отримання компенсації за неотримане речове майно на суму 13515,88 грн.

Аналогічна сума компенсації зазначена у наказі командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ від 01.02.2021 №22.

Разом з тим, кошти належні позивачу на момент розгляду адміністративної справи судом залишаються невиплаченими, що порушує права та законні інтереси позивача.

Посилання ВЧ НОМЕР_1 НГУ про відсутність коштів для виплати позивачу компенсації суд відхиляє, оскільки відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч.2 ст.6 КАС України).

Європейський суд з прав людини вже неодноразово висловлював позицію стосовно того, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «СУК проти України» (Заява №10972/05).

Згідно ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Для остаточного вирішення спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням того, що сума компенсації не є спірною та фактично нарахована позивачу шляхом її відображення у наказі командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.02.2021 №22, суд дійшов висновку, що належним способу захисту порушеного права позивача буде досягнуто шляхом стягнення з військової частини НОМЕР_1 НГУ на користь позивача компенсації вартості речового майна в розмірі 13515,88 грн., у зв`язку з чим виходить за межі позовних вимог.

В свою чергу, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, оскільки судом встановлено, що відповідач вживав заходів щодо спрямованих на виплату позивачу заборгованості, зокрема звертався до вищого командування для отримання коштів на виплату заборгованості.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи вищезазначене, та керуючись ст.ст.2, 9, 139, 241-243, 254-263 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 суму компенсації вартості речового майна в розмірі 13515,88 грн. (тринадцять тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень 88 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Новікова