Справа № 240/19730/21
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Нагірняк М.Ф.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017роки.
Позивач зазначив, що проходив військову службу в Збройних силах України, а з 29.03.2017 року звільнений з військової служби. При звільненні Позивач з`ясував, що йому не була виплачена грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017роки. З цього приводу звернувся до Відповідача щодо нарахування та виплати такої грошової компенсації, але отримав відмову, викладену в листі від 08.07.2021 року. Вважає, що така відмова є протиправна та протирічить позиції Верховного Суду.
Ухвалою суду від 27.08.2021року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Представник Відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , 05.10.2021року та 19.10.2021року направив до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив. У відзиві та оскаржуваному листі зазначається, що при звільненні з військової служби грошова компенсація за ненадані під час особливого періоду дні додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям - учасникам бойових дій) не виплачуються.
Крім того, у відзиві зазначається, що Позивач в період з 30.03.2016року по 10.08.2016року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 і Відповідачу не відомо, чи використовував Позивач спірну відпустку у цій військовій частині.
Розглянувши в порядку письмового провадження подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.
Спірні відносини щодо правового статусу ветеранів війни, в тому числі щодо пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, регулюються правовими нормами Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII (надалі - Закон N 3551-XII), що були чинні на день виникнення спору.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону N 3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Аналогічно, відповідно до статті 16-2 Закону "Про відпустки" (далі - Закон N 504/96-ВР), окрім інших категорій осіб, учасникам бойових дій надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Судом встановлено, що Позивач проходив військову службу і наказом командира військової частини № 75 від 29.03.2017 р. звільнений з військової служби у запас.
Судом встановлено та визнається сторонами, що 11.08.2015 року Позивачу був встановлений статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням, яке досліджено судом (а.с.8).
Сторонами визнається, що Позивачу за період 2016-2017року додаткові відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік не надавалися і, відповідно при звільненні компенсація за їх невикористання не виплачувалася.
Суть спору між сторонами по даній справі зведена виключно до наявності чи відсутності у Позивача як учасника бойових дій права на додаткові відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік за період 2016-2017 років та на отримання грошової компенсації за їх невикористання при звільненні.
Суд вважає, що доводи Позивача, викладені в позовній заяві, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підлягають задоволенню з огляду на таке.
Так, згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон N 2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 цього ж Закону передбачено, що у рік звільнення, зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки, їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону N 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію, військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року N 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та від 06 грудня 1991 року N 1932-XII "Про оборону України" (далі - Закони N 3543-XII та N 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону N 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону N 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом N 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-XII у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону N 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону N 2011-XII , статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року N 504/96-ВР "Про відпустки".
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
На підставі викладеного суд робить висновок, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону N 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону N 3551-XII. Така компенсація є складовою грошового забезпечення військовослужбовців.
В розумінні вимог вказаного Порядку саме на Відповідача, а не на Позивача, покладено обов`язок у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби визначити розмір компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.
Таким чином, з огляду на зазначене при звільненні з військової служби у запас Позивач, як учасник бойових дій мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016 - 2017 роках додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону N 3551-XII, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2019р. у зразковій справі №620/4218/18.
За змістом положень ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Таким чином, порушене право Позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову в нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017роки та зобов`язання нарахувати та виплатити таку грошову компенсацію.
Відповідно до вимог ст.ст.139-143 КАС України підстави для відшкодування або стягнення судових витрат по даній справі відсутні.
Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов задовольнити, визнати протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову в нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017роки, викладену в листі від 08.07.2021року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 . Ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк