Справа № 280/7665/21
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

01 листопада 2021 року Справа № 280/7665/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., при секретарі судового засідання Гопки Л.І.

за участю:

представника позивача Хомутова Г.В.

представника відповідача Урсуленко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до Регіонального сервісного центру ГЦС МВС України в Запорізькій області в особі Територіального сервісного центру №2341 (вул. Незалежної України, буд. 57, м. Запоріжжя, 69035)

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Регіонального сервісного центру ГЦС МВС України в Запорізькій області в особі Територіального сервісного центру №2341 (далі відповідач), в якій позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у відмові в державній перереєстрації вантажного транспортного засобу САМОСКИД-С, марки КАМАЗ, моделі 5511, VIN № НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , шасі НОМЕР_3 , рік випуску 1984 та зобов`язати відповідача здійснити державну перереєстрацію вантажного транспортного засобу САМОСКИД-С, марки КАМАЗ, моделі 5511, VIN № НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , шасі НОМЕР_3 , рік випуску 1984 на ім`я його власника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.06.2010 позивачем було придбано вантажний транспортний засіб САМОСКИД-С, марки КАМАЗ, моделі 5511, VIN № НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , шасі НОМЕР_3 , рік випуску 1984 згідно із біржовим договором купівлі-продажу транспортного засобу № 986392 від 14.06.2010, зареєстрованим Українською Товарною Біржою «ТБУ». Позивачем було придбано даний транспортний засіб у попереднього власника ОСОБА_2 , який зняв з реєстрації 01.06.2010. Номерний знак до зняття з реєстрації НОМЕР_5 . Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 . 23.03.2021 позивач звернувся до Територіального сервісного центру МВС № 2341 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Запорізькій області із заявою про перереєстрацію ТЗ. Проте листом ТСЦ № 2341 № 31/8-2341-С-84/оп у перереєстрації було відмовлено, оскільки договір не відноситься до документів, зазначених у п. 8 Постанови КМУ № 1388 від 07.09.1998. Вважає таку бездіяльність щодо відмови у перереєстрації протиправною, оскільки Постанова КМУ № 1388 від 07.09.1998 передбачає державну реєстрацію саме транспортного засобу, а не права власності на нього чи правочину щодо його відчуження. Вимог щодо державної реєстрації правочину з відчуження ТЗ не існує, а відтак право власності на ТЗ може належати особі, яка набуде право власності на нього у встановленому законом порядку, зокрема, за договором купівлі-продажу, оформленого відповідно до закону. Зазначає, що право власності на ТЗ виникло у позивача з моменту укладання і реєстрації Українською Товарною Біржою «ТБУ» договору. Станом на момент звернення до суду із позовом договір не розірваний та не визнаний судом недійсним. Попередній власник не оспорює належне позивачу право власності на ТЗ. Враховуючи правомірність набуття права власності на ТЗ та відсутність в Порядку вичерпного переліку документів на підставі яких здійснюється державна реєстрація транспортних засобів вважає відмову відповідача у перереєстрації ТЗ протиправною та просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 01.09.2021 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.09.2021.

Відповідач позов не визнав та надіслав до суду відзив на позовну заяву, де вказано, що позивачу листом ТСЦ МВС № 2341 від 31.03.2021 за вих. № 31/8-2341-С-84/оп було відмовлено у перереєстрації за ним даного транспортного засобу на підставі п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою КМУ № 1388 від 07.09.1998, у звязку із ненаданням документу, який підтверджує правомірність придбання даного транспортного засобу, його складових частин, що мають ідентифікаційні номери, оформленого в установленому порядку. Так наданий позивачем біржовий договір (угода) купівлі-продажу транспортного засобу № 986392 від 14.06.2010 укладено на не зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках. Вказує на те, що посилання позивача на те, що даний біржовий договір є іншим договором є вирваним із контексту п. 8 Порядку. Окрім того, зазначає про порушення позивачем вимог абз. 1 п. 7 Порядку № 1388, а саме не реєстрації даного ТЗ у десятиденний строк після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 29.09.2021 підготовче засідання було відкладено на 01.11.2021.

Представником позивача 18.10.2021 до суду подано відповідь на відзив, де вказано, що у звязку з правомірністю набуття права власності відповідач обмежує своєю відмовою у перереєстрації ТЗ у користуванні ним. Наголошує на тому, що Порядок № 1388 не містить вичерпного переліку документів, на підставі яких проводиться реєстрація автомобілів. Вважає, що відповідач звужує перелік документів на підставі яких виникає право власності, спростовуючи законність біржового договору. Крім того, пропуск строку своєчасної перереєстрації не позбавляє права на перереєстрацію ТЗ і не може бути підставою для її відмови. Просить позов задовольнити.

27.10.2021 відповідачем подано до суду заперечення, у яких вказано, що окрім надання для перереєстрації біржового договору, який укладено на не зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках, позивачем та його представником не надано до суду підтверджуючих документів, що позивач або ОСОБА_2 на час укладання угоди були членами «Української товарної Біржі». Просить відмовити у задоволенні позову.

Протокольною ухвалою суду від 01.11.2021 підготовче провадження було закрито та призначено розгляд справи по суті в цей же день.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та просив у їх задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши думку представника позивача та представника відповідача, розглянувши подані позивачем документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 14.06.2010 позивачем на підставі Біржового договору (угоди) купівлі-продажу транспортного засобу № 986392, зареєстрованого Українською товарною біржею, було придбано вантажний транспортний засіб САМОСКИД-С, марки КАМАЗ, моделі 5511, VIN № НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , шасі НОМЕР_3 , рік випуску 1984.

Позивачем було придбано даний транспортний засіб у ОСОБА_2 , який зняв його з реєстрації 01.06.2010. Номерний знак до зняття з реєстрації НОМЕР_5 . Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 .

ОСОБА_1 23.03.2021 звернувся до відповідача із заявою з проханням перереєструвати придбаний на підставі Біржового договору (угоди) купівлі-продажу транспортного засобу № 986392 транспортний засіб на його ім`я.

Листом ТСЦ МВС № 2341 від 31.03.2021 за вих. № 31/8-2341-С-84/оп позивачу було повідомлено, що наданий біржовий договір (угода) купівлі-продажу транспортного засобу № 986392 не відноситься до документів, зазначений у п. 8 Постанови КМУ від 07.09.1998 № 1388. На підставі цього у перереєстрації транспортного засобу було відмовлено.

Позивач вважає таку позицію відповідача протиправною, у звязку з чим звернувся до суду.

При вирішенні спору по суті суд враховує наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст.5 КАС України).

Згідно зіст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

За ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

«Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх марок, типів і моделей, причепів, напівпричепів, мотокалясок та інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388(далі - Порядок № 1388).

Відповідно до п. 8 цього Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників та документів, які підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін в реєстраційні документи.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори купівлі продажу, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; договори, укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів: договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортні засоби; договори купівлі-продажу транспортних засобів, що підлягають першій державній реєстрації в сервісних центрах МВС, за якими продавцями виступають суб`єкти господарювання, що здійснюють оптову та роздрібну торгівлю транспортними засобами, і які підписані від імені таких суб`єктів уповноваженою особою і скріплені печаткою; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою та скріплені печаткою (за її наявності), у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу; свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою, чи їх дублікати; рішення про закріплення транспортних засобів на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняті власниками транспортних засобів чи особами, уповноваженими управляти таким майном; рішеннями власників майна, уповноважених ними органів про передачу транспортних засобів з державної в комунальну власність чи з комунальної власності в державну власність; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило па транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів транспортного засобу та конкретного одержувача; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу та договір купівлі-продажу предмета лізингу; акт про проведені електронні торги або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем; договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений за результатами прилюдних торгів (аукціону) або електронних торгів, за яким продавцем виступає Національне агентство з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, або акт про реалізацію активів на електронних торгах, виданий Національним агентством з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів; акт про придбання товару на електронному аукціоні, виданий митним органом у разі продажу транспортних засобів у випадках, передбачених статтею 243 Митного кодексу України; договір купівлі-продажу, оформлений в електронному вигляді через електронний кабінет водія або Єдиний державний веб-портал електронних послуг.

У разі митного оформлення транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, які ввозяться на митну територію України, за електронною митною декларацією відомості про оформлення такої декларації перевіряються шляхом надсилання запиту в електронному вигляді до єдиної автоматизованої інформаційної системи митних органів за допомогою засобів інформаційно-телекомунікаційних систем.

Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в уповноважених органах МВС, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою уповноваженого органу МВС про зняття транспортного засобу з обліку. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження (крім транспортних засобів, які перейшли у власність спадкоємця на підставі свідоцтва про право на спадщину), передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у уповноважених органах МВС, не допускається.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.

Таким чином, наведеною нормою передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів проводитьсяза умови надання власниками транспортних засобів, зокрема, документів, які підтверджують правомірність їх придбання, отримання, ввезення, митного оформлення, а також відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху. Також цієї нормою встановлено вичерпний перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин. А для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку (як у спірному), крім документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою уповноваженого органу МВС про зняття транспортного засобу з обліку.

Як, встановлено судом, позивач в березні 2021 року звернувся до відповідача з відповідною заявою, в якій просив провести державну перереєстрацію вантажного транспортного засобу САМОСКИД-С, марки КАМАЗ, моделі 5511, VIN № НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , шасі НОМЕР_3 , рік випуску 1984.

При цьому до заяви надав копію біржового договору від 14 червня 2010 року.

Однак, обґрунтовуючи заперечення щодо заявлених позовних вимог відповідач зазначив, що договір оформлений на бланку, який не зареєстрований в Головному сервісному центрі МВС, а тому не відноситься до документів зазначених у п. 8 Постанови КМУ № 1388 від 07.09.1998.

18 листопада 2015 року Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова № 941 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів», яка внесла зміни до п.8 Порядку №1388.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені та засвідчені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках (витяг з п.8 Порядку №1388).

У зв`язку з чим з 18 листопада 2015 року біржовий договір, оформлений на бланку, який не зареєстровано в уповноваженому органі МВС не являється документом - підставою для здійснення операцій з транспортним засобом та не підтверджує право власності. Протилежного сторонами не доведено та доказів матеріали справи не містять.

Посилання позивача на те, що придбання транспортного засобу та укладання біржового договору відбулось в 2010 році, тобто до того як законодавство зазнало змін в частині її скасування, суд вважає безпідставним, оскільки із заявою про перереєстрацію придбаного транспортного засобу позивач звернувся в березні 2021 року.

Посилання представника позивача на той факт, що позивачем транспортний засіб було придбано в установленому порядку внаслідок укладання і реєстрації договору, зареєстрованого товарною біржою, є недоречним, оскільки в межах даних правовідносин не оспорюється правомірність придбання автомобіля, а надається оцінка правомірності чи протиправності діям чи бездіяльності відповідача на предмет оцінки процедури державної реєстрації (перереєстрації).

Крім того, згідно п. 7 Порядку № 1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Однак, з моменту фактичного оформлення до звернення позивача до сервісного центру пройшло 11 років.

Крім того, відповідно до п. 45 Порядку № 1388 вивільнені після зняття з обліку транспортних засобів у зв`язку з їх вибракуванням складові частини, що мають ідентифікаційні номери, залишаються у розпорядженні власників. Відповідні сервісні центри МВС за зверненням власника видають на такі складові частини довідки встановленого зразка.

Тобто даною нормою передбачено гарантії власників транспортних засобів, які не підлягають державній реєстрації щодо залишення у них складових частин з видачею відповідних правовстановлюючих документів (довідок).

Аналогічна правова позиція з даного правового аспекту викладена Верховним Судом Касаційним адміністративним судом в постанові від 25 квітня 2018 року № №К/9901/10604/18.

Разом з тим суд не бере до уваги посилання представника позивача на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.05.2019 у справі № 912/1426/18, оскільки в межах тієї справи судом надавалась оцінка доказам на предмет визнання права власності на автомобіль та скасування арешту та надавалась оцінка іншим обставинам, ніж ті, які підлягають дослідженню в межах цієї справи.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Враховуючи те, що державна реєстрація транспортних засобів передбачає певну процедуру, зокрема, надання необхідних документів і відомостей суд вважає, що задоволення позовних вимог, як і звернення з відповідним позовом без визнання права власності на транспортні засоби, є передчасним.

Судом не встановлено порушення посадовими особами відповідача приписів законодавства по відношенню до позивача.

Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Як передбачає ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Обовязковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування ст.13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Керуючись ст.ст. 139, 242-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Регіонального сервісного центру ГЦС МВС України в Запорізькій області в особі Територіального сервісного центру №2341 (вул. Незалежної України, буд. 57, м. Запоріжжя, 69035) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 03.11.2021.

Суддя А.В. Сіпака