Справа № 280/4628/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2021-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року Справа № 280/4628/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, 166, м. Запоріжжя, 69107) про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

07.06.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач, ГУ ДПС у Запорізькій області), в якій позивач просить суд: визнати протиправною та скасувати повністю вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22927-13 від 19.05.2021 в сумі 7182,12 грн. та зобов`язати відповідача вилучити цю суму боргу (недоїмки) з інтегрованої картки платника єдиного внеску за загальнообов`язкове соціальне страхування позивача.

Крім того, просить стягнути з відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи заявлений позов вказує, що під час провадження незалежної професійної діяльності дотримувалася усіх вимог щодо обов`язку сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у відповідності до чинного на певний період часу законодавства. Стверджує, що 10.01.2017 її адвокатська діяльність була зупинена Радою адвокатів Запорізької області, у зв`язку з поданням позивачем відповідної заяви. Однак, оскільки на той час вона не перебувала у трудових відносинах та зупинила адвокатську діяльність, 13.03.2017 нею було сплачено ЄСВ станом на 01.03.2017 у розмірі 2112,00 грн. Вказує на те, що з 01.12.2017 вона розпочала трудову діяльність та працевлаштувалась на посаду юрисконсульта у ТОВ «Центр навчання «Актив», а з 01.10.2019 і по теперішній час вона працює у ТОВ «АФ «Капітал Аудит» на посаді юриста, що підтверджується копією трудової книжки. 02.07.2020 нею було подано заяву про поновлення адвокатської діяльності, проте фактично вона не ведеться та дохід від неї не отримується, оскільки позивач перебуває у трудових відносинах. Роботодавцем TOB «АФ «Капітал Аудит» на підтвердження сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника ОСОБА_1 видано довідки від 01.06.2021 №КА00-000004, №КА00-000005 та №КА00-000006. Таким чином, вказує, що з грудня 2017 року по вересень 2019 року включно та з жовтня 2019 року по теперішній час єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за неї сплачується роботодавцями, в інші періоди - нею самостійно, а у період, протягом якого адвокатська діяльність була зупинена, обов`язку щодо сплати ЄСВ у неї не було. Вказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) позивач вважає такою, що порушує її законні права та інтереси, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою від 10.06.2021 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/4628/21. Запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив та документи на його обґрунтування.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 30.06.2021 за вх.№37002. У відзиві відповідач зазначив, що ОСОБА_1 здійснює індивідуальну адвокатську діяльність та в періоди з 29.12.2011 по 10.01.2017 і з 02.07.2020 по теперішній час перебуває на обліку як самозайнята особа в ГУ ДПС у Запорізькій області. Вказує, що робота позивача за трудовим договором на підприємстві не виключає можливості провадження ним незалежної професійної діяльності. Відповідно до вимог чинного законодавства позивачу, як особі яка провадить незалежну професійну діяльність, було нараховано єдиний внесок за січень 2017 року (місяць зняття з обліку), ІІІ та ІV квартали 2020 року. Стверджує, що позивач належним чином не виконувала норми ст. 9 Закону України №2464, а саме єдиний внесок на відповідні рахунки не сплачено. Вважає вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22927-13 від 19.05.2021 у сумі 7182,12 грн. законною, та такою що не підлягає скасуванню. З посиланням на практику Третього апеляційного адміністративного суду та Верховного Суду просить у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 є адвокатом, про що свідчить свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №924 від 29.12.2011.

19.05.2021 ГУ ДПС у Запорізькій області сформована оскаржувана податкова вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22927-13, якою ОСОБА_1 визначено суму боргу з ЄСВ у розмірі 7182,12 грн.

Не погодившись із вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки) позивач звернулась до суду з даним позовом.

Згідно зі ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 13 Закону №5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Суд зауважує, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень Закону №2464-VI був викладений Верховним Судом в постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та в подальшому підтриманий в постановах, ухвалених в інших справах, зокрема в постанові від 05.03.2020 у справі №824/509/19-а, від 06.05.2020 у справі №400/1622/19 тощо.

Так, з інтегрованої картки платника ОСОБА_1 за кодом бюджетної класифікації 71040000 у 2017 році, у ІІІ та ІV кварталі 2020 року проведені нарахування як особі, що провадить незалежну професійну діяльність - адвокату, а саме: за січень 2017 року у розмірі 704,0 грн., за ІІІ квартал 2020 року у розмірі 3178,12 грн. та за ІV квартал 2020 року у сумі 3300,00 грн.

Натомість, у період з 01.12.2017 по 18.09.2020 позивач була найманим працівником на ТОВ «Центр навчання «Актив» на посаді юрисконсульта, а з 01.10.2019 на ТОВ «Аудиторська фірма «Капітал Аудит» на посаді юриста, що підтверджується копією трудової книжки та довідками ТОВ «Аудиторська фірма «Капітал Аудит» від 01.06.2021 №КА00-000004, №КА00-000005, №КА00-000006.

У ці періоди роботодавці сплачували за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується також вищезазначеними довідками.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально судом не встановлено.

За вказаних обставин варто зазначити, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в періоди роботи найманим працівником нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Щодо періоду, коли позивач не була найманим працівником, зокрема, січень 2017 року, слід зазначити, що в матеріалах справи наявна копія квитанції №11731073 від 13.03.2017, відповідно до якого позивачем сплачено кошти у сумі 2112,00 грн. Призначення платежу *;101;71040000;; Єд. внесок за 01-03.2017р. пл. ОСОБА_1 . Вказане підтверджує плату ЄСВ за вказаний період позивачем.

Тож, як свідчать матеріали справи у спірні періоди роботодавцями ОСОБА_1 та нею самою у повному обсязі сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. При цьому, недоїмка, що призвела до формування оскаржуваної вимоги виникла внаслідок безпідставного, як вже встановлено судом, нарахування позивачу сум ЄСВ як особі, що провадить незалежну професійну діяльність у періоди перебування її у статусі найманого працівника.

Враховуючи викладене, вимогу ГУ ДПС у Запорізькій області №Ф-22927-13 від 19.05.2021 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 7182,12 грн. суд вважає такою, що винесена безпідставно та всупереч вимогам законодавства.

Крім того суд зазначає, що позивач вже звертався до суду з вимогами до відповідача щодо визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.11.2020 №Ф-22927-13 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 22114,84 грн. Вказана вимога була винесена з тих же підстав, що і оскаржувана по даній справі вимога. При цьому вимога від 16.11.2020 за №Ф-22927-13 включала в себе періоди січень 2017 року та ІІІ квартал 2020 року, а отже і суми недоїмки з єдиного внеску за вказані періоди.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.03.2021 по справі №280/9186/20, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені, визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22927-13 від 16.11.2020 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 22114,84 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19.03.2021 по справі №280/9186/20 набрало законної сили 14.06.2021.

Зазначеним рішенням, зокрема, було встановлено, що «…у спірні періоди роботодавцями ОСОБА_1 та нею самою у повному обсязі сплачувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Незважаючи на це, сума заборгованості за вимогою від 16.11.2020 за №Ф-22927-13, яка була скасована, увійшла до спірної вимоги №Ф-22927-13 від 19.05.2021.

Таким чином, скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.11.2020 за №Ф-22927-13 за рішенням суду від 19.03.2021 по справі №280/9186/20, що набрало законної сили, не призвело до скасування необґрунтованої суми боргу (недоїмки).

Враховуючи, що предметом спору у цій справі є, в тому числі, обґрунтованість нарахування сум єдиного внеску в інтегрованій картці позивача, суд вважає, що належним способом захисту прав та інтересів позивача, буде скасування існуючої суми недоїмки зі сплати єдиного внеску в інтегрованій картці платника податку, яка станом на 30.04.2021 становила 7182,12 грн.

При цьому, суд не приймає посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 11.09.2018 по справі №826/11623/16 та від 13.11.2018 по справі №813/4686/16 оскільки предмети та підстави позовів по даним справам є відмінними (не тотожними) від даної справи.

Також суд вважає безпідставним посилання відповідача на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 по справі №280/2854/20, оскільки вказана постанова була скасована постановою Верховного Суду від 16.03.2021.

Щодо інших доводів відповідача викладених у відзиві, то суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду з даним позовом, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 908,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (пр. Соборний, 166, м. Запоріжжя, 69107; код ЄДРПОУ ВП 44118663) про визнання протиправною та скасування вимоги задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-22927-13 від 19.05.2021 в сумі 7182,12 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ ВП 44118663) вилучити з інтегрованої картки платника єдиного внеску за загальнообов`язкове соціальне страхування - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), суму заборгованості (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, яка станом на 31.04.2021 становила 7182,12 грн. (сім тисяч сто вісімдесят дві гривні 12 копійок).

Стягнути на користь вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривен за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області (код ЄДРПОУ ВП 44118663).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 02.11.2021.

Суддя Р.В. Кисіль