Справа № 360/796/21
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року справа №360/796/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Геращенка І.В., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року (головуючий суддя І інстанції Шембелян В.С.), складене у повному обсязі 11 червня 2021 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області, у справі № 360/796/21 за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Територіального управління державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа Головне управління державної казначейської служби України у Луганській області про стягнення середнього заробітку судді за час вимушеного прогулу, індексації заробітної плати та компенсації втрати доходів, -

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2021 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Територіального управління державної судової адміністрації України в Луганській області, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України у Луганській області, в якій позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог (т. 1 а.с. 101-111), просить суд (з урахуванням уточнень) стягнути в солідарному порядку зі Східного міжре гіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків ) та за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління державної судової адміністрації України в Луганській області, які виділяються на фінансове забезпечення діяльності місцевих загальних судів Луганської області, на користь ОСОБА_1 заробітну плату (суддівську винагороду) у розмірі середнього заробітку судді Кам`янобрідського районного суду міста Луганська за час вимушеного прогулу, індексацію заробітної плати та компенсацію втра ти доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, починаючи з 08 січ ня 2002 року по дату прийняття рішення суду за цим позовом.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 15-18 т.1).

Не погодившись з судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 41-58 т.1).

Апелянтом зазначено, що наказом в.о. начальника Луганського обласного управління юстиції № 7 від 08 січня 2002 року звільнено із займаної посади судді Кам`янобрідського районного суду міста Луганська.

Після звільнення позивач неодноразово намагався поновитися на роботі. Позивач вважає, що звільнення його з посади судді здійснено з порушенням чинного законодавства: до закінчення строку, на який його було призначено суддею вперше указом Президента України.

Наполягав на протиправності обставин його звільнення, однак звернувся до суду саме за захистом свого права на отримання заробітної плати у вигляді середнього заробітку.

Порушення права на працю позивача через незаконне звільнення стало підставою для протиправного, на його думку, вчинення посадовцями Луганського обласного управління юстиції (правонаступник - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) бездіяльності в припиненні нарахування та виплати йому заробітної плати за посадою судді.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_1 , виданий Артемівським РВЛМУУМВС України в Луганській області 30 жовтня 1997 року, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , (т.1 а.с. 19,20), є внутрішьо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 17 серпня 2020 року № 927- (т.1 а.с. 22).

Пунктом 2 Указу Президента України від 27 березня 1998 року № 227/98 «Про призначення суддів» позивача ОСОБА_1 призначено в межах п`ятирічного строку суддею Кам`янобрідського районного суду м. Луганська (т.1 а.с. 23-25), а наказом начальника Управління юстиції в Луганській області № 18 від 01 квітня 1998 року на підставі вказаного Указу Президента України його допущено до виконання обов`язків Кам`янобрідського районного суду м Луганська з 09 квітня 1998 року (т.1 а.с. 26).

Секретаріат Вищої ради юстиції в листі від 09 січня 2002 року №П-042/05 повідомив позивача, що рішення про внесення подання до Верховної Ради України щодо обрання ОСОБА_1 на посаду судді Кам`янобрідського районного суду м. Луганська безстроково Вищою радою юстиції 23 квітня 2001 року не приймалось (т.1 а.с.46-47).

Стенограма пленарного засідання Верховної Ради України від 05 липня 2001 року свідчить про те, що на обговорення та голосування 408 присутніх народних депутатів було поставлено питання про обрання ОСОБА_1 на посаду судді Кам`янобрідського районного суду м. Луганська безстроково. За прийняття такого рішення проголосували 122 народних депутати, отже таке рішення не було прийняте (т.1 а. с. 30-41).

Вища рада юстиції України в рішенні №502 від 02 листопада 2001 року, розглянувши подання Міністерства юстиції України та висновок секції, встановила, що Верховна Рада України на засіданні 05 липня 2001 року відмовила ОСОБА_1 в обранні суддею безстроково, та в нього закінчився строк повноважень. Тому вирішено внести подання Президенту України щодо звільнення позивача ОСОБА_1 з посади судді Кам`янобрідського районного суду м. Луганська у зв`язку із закінченням строку, на який його призначено (т.1 а.с. 45).

Указом Президента України від 10 грудня 2001 року № 1204/2001 «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді Кам`янобрідського районного суду м. Луганська у зв`язку із закінченням строку, на який його призначено (т.1 а.с. 56).

Наказом в.о. начальника Луганського обласного управління юстиції №7 від 08 січня 2002 року на підставі Указу Президента України від 10 грудня 2001 року № 1204/2001 прийнято рішення про звільнення позивача з посади судді Кам`янобрідського районного суду м. Луганська у зв`язку із закінченням строку, на який його призначено (т.1 а.с. 48).

Листами від 31 березня 2003 року №281 та від 02 червня 2003 року №563 Територіальне управління державної судової адміністрації відмовляло позивачу в підготовці матеріалів щодо обрання позивача суддею Кам`янобрідського районного суду м. Луганська, а також будь-якого місцевого районного (міського) суду безстроково через відсутність штатних посад в Кам`янобрідському районному суді м. Луганська та через відсутність підстав для такого обрання, оскільки позивач втратив статус судді, призначеного на посаду вперше (т.1 а.с.54,55).

Отже сторони визнають ту обставину, що позивача було звільнено з посади судді Кам`янобрідського районного суду м. Луганська на підставі Указу Президента України від 10 грудня 2001 року № 1204/2001 за наказом в.о. начальника Луганського обласного управління юстиції №7 від 08 січня 2002 року, і з 09 січня 2002 року по дату розгляду цієї справи в суді позивач не виконував обов`язки судді зазначеного суду.

Позивач, вважаючи, що відповідачем порушено його права в частині звільнення, однак просить виплатити суддівську винагороду за час вимушеного прогулу з 2002 року та інші виплати.

Суд першої інстанції відмовив у задоволені позовних вимог у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача в частині отримання суддівської винагороди після звільнення судді.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами частини 1 статті 128 Конституції України (в чинній на час спірних правовідносин редакції) перше призначення на посаду професійного судді строком на п`ять років здійснюється Президентом України. Всі інші судді, крім суддів Конституційного Суду України, обираються Верховною Радою України безстроково, в порядку, встановленому законом.

Підпунктом 9 пункту 4 Положення про Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські управління юстиції організовують в порядку, встановленому законодавством України, роботу з кадрового забезпечення районних (міських), міжрайонних (окружних) судів, що затверджене наказом Міністерства юстиції України N 33/5 від 01.06.98, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01 червня 1998 року за N 359/2799 (в чинній на час спрірних правовідносин редакції) визначено, що управління юстиції відповідно до покладених на нього завдань: проводить роботу щодо забезпечення кадрами районних (міських), міжрайонних (окружних) судів: здійснює добір, підготовку кандидатів на посади суддів; формує кадровий резерв на посади суддів, голів і заступників голів судів; представляє у встановленому порядку за рекомендаціями відповідних кваліфікаційних комісій суддів кандидатури до призначення або обрання суддями; готує матеріали щодо призначення суддів на адміністративні посади голів та заступників голів судів, звільнення суддів з посад.

Згідно з вимогами пункту 3 цього Положення основними завданнями управління юстиції, крім інших, було на час виникнення спірних правовідносин і організаційне та матеріально-технічне забезпечення діяльності районних, районних у містах, міських (міст обласного значення) управлінь юстиції, районних (міських) судів, нотаріату, державної виконавчої служби, інших установ юстиції, експертне забезпечення правосуддя.

Відповідно до вимог пункту 9 цього Положення начальник управління юстиції несе персональну відповідальність за виконання покладених на управління юстиції завдань і здійснення ним своїх функцій, встановлює ступінь відповідальності заступників начальника управління юстиції, керівників структурних підрозділів управління за керівництво окремими ділянками його діяльності, а також за роботу районних, районних у містах, міських (міст обласного значення) управлінь юстиції, підвідомчих установ та районних (міських) судів.

Таким чином, наказ про звільнення позивача (юстиція) прийнято на виконання Указу Президента України, що відповідає вимогам ст.128 Конституції України в межах повноважень, визначених Положенням N 33/5.

Щодо стягнення з відповідачів суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне

Частини 1 та 2 статті 235 КЗпП України передбачають, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути прийняте судом, що розглядав трудовий спір, лише у разі звільнення без законної підстави при винесенні рішення про поновлення на роботі.

Позивачем не заявлено вимог про протиправність рішень дій чи бездіяльності відповідачів і не доведено суду наявності підстав для поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки всі рішення на підставі, яких позивача звільнено є чинними на час розгляду цієї справи судом. Протиправність таких рішень не встановлена судом, визначеним законом.

Суд наділений повноваженнями щодо виходу за межі позовних вимог, однак в даному випадку це не є доцільним, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини неодноразово надавав тлумачення цієї нормі Конвенції, в тому числі й вимозі щодо розгляду справи «судом, встановленим законом», що означає розгляд справи повноважним судом із дотриманням вимог національного законодавства щодо підсудності певної справи певному суду.

Так Європейським судом в пункті 28 рішення у по справі «Сокуренко і Стригун проти України» висловлено правову позиція, що дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Порушення судом, що розглядає справу, правил юрисдикції (підсудності), що визначена національним законодавством, призводить до висновків ЄСПЛ про протиправність рішення такого суду, а отже й порушення прав позивачів з боку держави.

Таким чином, аналізуючи вимоги ч.2 ст.9 КАС України та вимоги ч. 1 ст.6 Європейської конвенції, суд дійшов висновку, що можливість суду виходу за межі позовних вимог з метою ефективного захисту порушених прав, свобод, інтересів позивача в адміністративному судочинстві обмежена правилами юрисдикції (підсудності) справи, що розглядається.

Згідно з вимогами ч.4 ст. 22 Кодексу адміністративного судочинства України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Таким чином, до юрисдикції Луганського окружного адміністративного суду не належать повноваження щодо визначення правомірності прийнятих актів Верховної Ради України та Президента України.

Тому при розгляді цієї справи суд не має повноважень щодо виходу за межі позовних вимог та надання оцінки правомірності звільнення позивача, оскільки таке звільнення відбулося саме на підставі рішення Верховної Ради України та Указу Президента України.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволені позовних вимог.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року у справі № 360/796/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2021 року.

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко

І.Д. Компанієць