Справа № 420/14882/21
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправними дії щодо відмови у поновленні виплати пенсії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 18 серпня 2021 надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивачка просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області щодо відмови у листі від 16.08.2021 року №14034-14628/М-02/8-1500/21 у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 01 червня 2021 року на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі з компенсацією втрати частини доходів;

- звернути постанову до негайного виконання в межах одного місяця.

Позиція позивачки обґрунтовується наступним

Позивачка зазначає, що ОСОБА_1 з 19.06.2004 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримувала пенсію за віком до 01.06.2021 року. Проте, у квітні 2021 року відповідач листом від 05.04.2021 року №1500-0401-8/41630 повідомив, що ОСОБА_1 запрошується до Київського відділу обслуговування громадян (сервісний центр) для надання заяви про виплату пенсії через банківську установу.

02 серпня 2021 року представник позивача направила до відповідача електронною поштою заяву про поновлення виплати пенсії та заяву про недопущення порушення прав на отримання пенсії за рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року по справі №420/7698/19, яке набрало законної сили 07.08 2020 року.

Проте, як вказує позивачка, відповідач листом від 16.08.2021 року №14034-14628/М-02/8-1500/21 повідомив, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися із заявою та необхідними документами до відділу обслуговування громадян №8 (сервісного центру).

Таким чином, позивачка вважає, що відповідач протиправно відмовив у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 починаючи з червня 2021 року.

Позиція Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області обґрунтовується наступним

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_2 , вважає їх незаконними та необґрунтованими та зазначає, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2021 року у справі №420/7698/19 позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління від 28.11.2019 року №19 «Про відмову перерахунку пенсії»; зобов`язано Головне управління поновити та виплатити позивачу пенсію за віком з 01.09.2019 року.

Відповідач зазначає, що вищевказане рішення виконано Головним управлінням в порядку встановленому чинним законодавством України та в межах повноважень, покладених на Головне управління.

Надалі, як вказує відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області направило на адресу позивачки лист - запрошення №1500-0401-8/41630 від 05.04.2021 року для здійснення ідентифікації та верифікації особи на підставі Постанови Кабінету Міністрів України за №1596 ( зі змінами) від 30.08.1999 року «Порядок виплати пенсій та грошової допомоги».

Проте, враховуючи те, що позивачка не звернулась особисто до Головного управління, не пройшла верифікацію та ідентифікацію, виплату пенсії припинено з 01.06.2021 року.

ОСОБА_3 , як представник позивачки звернулась до Головного управління ПФУ в Одеській області із заявою від 02.08.2021 року про поновлення виплати пенсії.

Однак, листом ГУПФУ в Одеській області №14034-14628/М-02/8-1500/21 від 16.08.2021 року повідомлено, що для поновлення виплати пенсії позивачці необхідно особисто звернутися із заявою та необхідними документами до відділу обслуговування громадян №8 (сервісного центру), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , телефон «гарячої» лінії відділу або будь-якого іншого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) за її бажанням.

Позиція Пенсійного фонду України обґрунтовується наступним

Пенсійний фонд України не погоджується з заявленими позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що покладання судом на Пенсійний фонд України зобов`язання здійснити виплату пенсії позивачці виходить за межі повноважень Пенсійного фонду України, а тому не може бути реалізоване.

Процесуальні дії та клопотання учасників процесу

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року, позовну заяву залишено без руху з підстав недотримання позивачкою вимог ст.ст.160, 161 КАС України. Надано позивачці 5-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачка усунула недоліки позовної заяви у зв`язку з чим, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

Зазначеною ухвалою також витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року, залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Пенсійний фонд України (вул. Бастіонна, 9, м. Київ, 01601, ).

02 вересня 2021 року від позивачки надійшли докази направлення копії позову з додатками Пенсійному фонду України (вхід. №48051/21).

16 вересня 2021 року від позивачки надійшла відповідь на відзив ГУПФУ в Одеській області (вхід. №51376/21).

22 вересня 2021 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, а також належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивачки (вхід. №52092/21).

23 вересня 2021 року від Пенсійного фонду України надійшов відзив на позовну заяву (вхід. №52427/21).

Станом на 28 жовтня 2021 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивачки та відповідачів, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 з 19.06.2004 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримувала пенсію за віком до 01.06.2021 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2020 року по справі №420/7698/19, позов ОСОБА_1 задоволено:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 28.11.2019 року №19 «Про відмову перерахунку пенсії»;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 01 вересня 2019 року;

- стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн., сплаченого згідно квитанції №СВ02769369/1 від 27 грудня 2019 року (а.с.10-13).

Вищевказане рішення суду набрало законної сили 07 серпня 2020 року.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області направило на адресу позивачки лист - запрошення №1500-0401-8/41630 від 05.04.2021 року для здійснення ідентифікації та верифікації особи на підставі Постанови Кабінету Міністрів України за №1596 (зі змінами) від 30.08.1999 року «Порядок виплати пенсій та грошової допомоги» (а.с.14).

02 серпня 2021 року представник позивачки направила до відповідача електронною поштою заяву про поновлення виплати пенсії та заяву про недопущення порушення прав на отримання пенсії за рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2020 року по справі №420/7698/19 (а.с.15, 16).

Листом від 16.08.2021 року за №14034-14628/М-02/8-1500/21 відповідач повідомив, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися із заявою та необхідними документами до відділу обслуговування громадян №8 (сервісного центру) (а.с.17).

Позивачка, не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії, звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, з яким кореспондується обов`язок держави щодо його забезпечення. Реалізація цього обов`язку здійснюється органами державної влади відповідно до їх повноважень.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат. Таким чином, навіть проживаючи за межами України, громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини - кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч.3 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, а органи державної влади повинні керуватися нормами Конституції України і не можуть порушувати вимоги статті 22 Конституції України, які є нормами прямої дії.

Враховуючи, що рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року №1-32/2009 має преюдиціальне значення для всіх судів при розгляді ними позовів у зв`язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей відповідних законів, що визнанні неконституційними, а також, що рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» заява про перерахунок пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, що позивачем й було зроблено.

Пунктом 1.5 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, серед іншого, передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 березня 2019 року по справі №752/10522/16-а. Окрім того, у вказаній постанові Колегія суддів погодилася з висновком суду апеляційної інстанції, що посилання відповідача на ненадання позивачем документів, що підтверджують місце їх проживання (реєстрації) в Україні є необґрунтованими, оскільки статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовним або іншими ознаками.

Таким чином, позивачка, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України (частина перша статті).

Пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок оформлення і строк дії якої визначаються законом. Виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності (частина друга статті).

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846) затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 1.5 вказаного Порядку заява про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Таким чином, вищевказаними нормами передбачено можливість особи отримувати пенсію через іншу особу, яка представляє інтереси пенсіонера за довіреністю, за умови поновлення пенсіонером (особисто чи через представника) заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності.

Абзацом 3 пункту 19 Порядку передбачено, що суми пенсій та грошової допомоги не зараховуються на поточні рахунки у разі: невідповідності будь-яких реквізитів, зазначених у списку, даним поточного рахунка одержувача, наявності даних про смерть одержувача, набрання законної сили рішенням суду про визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим; закриття поточного рахунка; письмової вимоги органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення; коли протягом року не відбулася ідентифікація та верифікація одержувача з обов`язковим пред`явленням ним паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу і підтверджує її вік, та документа, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання.

Суд звертає увагу, що вказаним Порядком не передбачено повноваження органу відмовити у виплаті пенсії на рахунок пенсіонера, відкритий у банківській установі та повноваження припинення виплати пенсіонеру виплати пенсії з тих підстав, що така заява була подана представником пенсіонера за довіреністю.

Крім того, постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках» №1596 від 30 серпня 1999 року, яка є підзаконним нормативно-правовим актом, не може визначати умови та порядок припинення (призупинення) виплати пенсії, які не передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або йому суперечать. У випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, адже він має вищу юридичну силу.

Тобто в даному випадку у відповідача були відсутні законні підстави для припинення виплати пенсії позивачці.

Згідно із статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.09.2014 року, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу (йдеться про Протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції.

В силу ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області протиправно припинено виплату пенсії ОСОБА_1 , чим порушено право власності позивачки, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо вимоги позивачки про нарахування компенсації втрати частини грошових доходів.

Відповідно до пункту 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Суд зазначає, що компенсація втрати частини доходів може бути нарахована лише на ту частину заборгованості, яка була фактично виплачена позивачу та в місяць виплати такої заборгованості.

Даний висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 10.07.2018 року у справі №404/6317/16-а.

Враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушено відповідачем, задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині нарахування компенсації втрати частини доходів є передчасними, тому не можуть бути задоволеними.

Стосовно вимоги позивачки звернути постанову до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено негайне виконання рішення суду щодо присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання дане рішення суду в частині виплати пенсії позивачці у межах суми за один місяць.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»). «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправними дії щодо відмови у поновленні виплати пенсії та зобов`язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на задоволення позовних вимог та згідно із ст.139 КАС України судові витрати ОСОБА_1 в сумі 908 грн. 00 коп., згідно квитанції №ПН826 від 27 серпня 2021 року підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 143, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправними дії щодо відмови у поновленні виплати пенсії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області щодо відмови у листі від 16.08.2021 року №14034-14628/М-02/8-1500/21 у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 01 червня 2021 року на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі.

Звернути до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ).

Відповідач: Пенсійний фонд України (вул. Бастіонна, 9, м. Київ, 01601, ).

Суддя С.О. Cтефанов