Справа № 160/3964/21
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2021 року Справа № 160/3964/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
при секретарі: Мартіросян Г.А.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу №160/3964/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,-
ВСТАНОВИВ:
17.03.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла подана та підписана через систему "Електронний суд" позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач, з урахуванням уточнень від 10.08.2021 року, просить суд:
- стягнути з відповідача коштів в сумі 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його противоправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких Відповідач відмовив у призначенні пенсії Позивачу.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2021 року передано на розгляд судді Ількову В.В.
22.03.2021 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено позовну заяву без руху через невідповідність вимогам ст.ст.160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 08.04.2021 позовну заяву повернуто позивачеві, згідно положень п.1 ч.4 ст. 169 КАС України.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, адвокат Меламед В.Б. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За результатами розгляду даної апеляційної скарги, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 року ухвалу суду першої інстанції від 08.04.2021 року скасовано, справу №16/3964/21 направлено до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
05.07.2021 року справа 160/3964/21 надійшла до канцелярії Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
За відомостями з витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду зазначена вище справа розподілена та 05.07.2021 року передана судді Ількову В.В.
Ухвалою суду від 06.07.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, залишено без руху, з підстав передбачених ст.ст. 160,161 КАС України та зобов`язано позивача у п`ятиденний строк, який обчислюється з дня отримання ним даної ухвали, усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до Дніпропетровського окружного адміністративного суду позовної заяви (у відповідності до кількості учасників справи) поданої, згідно положень ст.ст.160,161,169 КАС України, а саме: із зазначенням місця проживання / перебування, поштового індексу позивача; із викладенням позовної вимоги із зазначенням номеру та дати оскаржуваного у цій справі рішення; надання копій виправленого позову відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі; доказів щодо повноважень адвоката Меламеда В.Б. на підписання позовної заяви від імені позивача; відомостей щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви.
Ухвалою суду від 23.07.2021 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви що викладені в ухвалі суду від 06.07.2021 року на п`ять днів з дня отримання копії ухвали суду.
Позивачем, у строк визначений в ухвалі суду усунуті недоліки позовної заяви.
Ухвалою суду від 03.09.2021 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 262 КАС України.
Ухвалою суду від 03.09.2021 року витребувано у відповідача додаткові докази по справі, а саме копії:
- пенсійної справи позивача;
- заяву позивача про призначення пенсії від 13.08.2020 року;
- відомості (інформацію) що слугувала підставою для відмови позивачеві у призначанні пенсії за віком, згідно його заяви від 13.08.2020 року;
29.09.2021 року від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на адміністративний позов разом із додатковими доказами по справі.
У відповідності до приписів статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Отже, рішення у цій справі приймається судом 01.11.2021 року, тобто у межах строку встановленого ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий органом 2ІSR, 31.08.2017 року, ІПН НОМЕР_2 . Місце проживання Ізраїль.
Трудовий стаж Позивача складає 34 роки.
Позивач вказує, що перед виїздом за кордон він мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .
Для оформлення постійного проживання за кордоном Позивач оформив зняття з реєстрації з останнього місця проживання та здав паспорт громадянина України, як це передбачено положеннями чинного законодавства України.
Замість паспорту громадянина України позивач отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
29.12.1999 року позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.
На думку позивача, при віці 73 років і страховому стажі понад 34 роки, ним досягнено необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 Закону про пенсії.
Позивач вказує, що ані до виїзду, ані станом на сьогоднішній день, пенсія йому не призначалась, відповідно, пенсійних виплат він не отримує.
Лише, 19 червня 2020 року позивачу стало відомо, що з дати звернення із заявою про призначення пенсії він має право на таку пенсію.
У червні 2020 року нотаріусом Держави Ізраїль була засвідчена особа позивача, позивач підписав відповідну заяву та довіреність, котрі були посвідчені нотаріально та легалізовані печаткою апостиль.
Також, нотаріусом Держави Ізраїль була верифікована особа позивача для нотаріального засвідчення його підпису на Довіреності та на його особистій Заяві про призначення пенсії, нотаріальні засвідчення котрих, були засвідчені печаткою Апостиль, у відповідності до Гаагської конвенції.
На підставі Довіреності представник позивача звернувся до Пенсійного Фонду України з заявою про визначення уповноваженого територіального управління Пенсійного фонду для розгляду заяви Позивача про призначення пенсії.
13.08.2020 року, з метою сприяння відповідачу у виконанні покладених на нього обов`язків, представник позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подав особисто безпосередньо до відповідача нотаріально посвідчену та апостильовану особисту заяву позивача про призначення пенсії.
Заява Позивача була прийнята відповідачем разом із усіма необхідними оригіналами документів, які були надані для огляду та засвідчення копій, що підтверджується розпискою Пенсійного органу від 13.08.2020 року.
Згідно поданої позивачем заяви про призначення пенсії, встановлено, що позивач звернувся до відповідача з проханням призначити йому пенсію з 13.08.2020 року.
18.08.2020 року представниками позивача, відповідно до розписки відповідача від 13.08.2020 року, відповідачу була надіслана належним чином засвідчена копія ІПН позивача.
З такою позицією позивач не погоджується, що стало підставою для звернення до суду.
ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА
Відповідач, посилаючись на норми законодавства України, зазначив, що відповідно до статті 51 Закону України № 1058-ІV від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно із наданої заяви для призначення пенсії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно мешкає в країні Ізраїль.
Відповідач вказує, що на сьогоднішній день між державою Україна та державою Ізраїль не укладено ні міжнародних (багатосторонніх) договорів, ні двосторонніх міжнародних договорів, ні міжурядових договорів, ні міжвідомчих договорів з питань праці, зайнятості та соціального забезпечення.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (із змінами), дозволяє надання заяви про призначення пенсії довіреною особою органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) заявника. До заяви про призначення пенсії за віком додається документ про місце проживання (реєстрації).
Згідно з пунктом 2.22 цього ж Порядку за документ, що засвідчує місце проживання (реєстрації) особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів місцевого самоврядування. Документи про стаж, вік та заробітну плату для призначення пенсії подаються тільки в оригіналах (пункт 2.23).
Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 2503-ХІІ від 26.06.1992 (зі змінами), для підтвердження особи на території України подається паспорт громадянина України. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають копію посвідки на постійне місце проживання (реєстрації).
Враховуючи наведене, та те, що позивачем не були надані оригінали документів, які підтверджують вік та постійне місце проживання (реєстрації) ОСОБА_1 в Україні, для розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком немає законних підстав.
ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд встановив такі обставини.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України.
Перед виїздом за кордон позивач мешкав за адресою: АДРЕСА_1 .
29.12.1999 року позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.
У 2020 році, на підставі Довіреності представник позивача звернувся до Пенсійного Фонду України з заявою про визначення уповноваженого територіального управління Пенсійного фонду для розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком.
19.06.2020 року представник позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подав до відповідача заяву нотаріально посвідчену та апостильовану про призначення ОСОБА_1 пенсії.
13.08.2020 року представником позивача разом із заявою про призначення пенсії, були подані до Пенсійного органу додаткові документи для призначення пенсії за віком.
Також у листі зазначено, що згідно з пунктом 2.22 цього ж Порядку за документ, що засвідчує місце проживання (реєстрації) особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів місцевого самоврядування. Документи про стаж, вік та заробітну плату для призначення пенсії подаються тільки в оригіналах (пункт 2.23). Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 2503-ХІІ від 26.06.1992 (зі змінами), для підтвердження особи на території України подається паспорт громадянина України. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають копію посвідки на постійне місце проживання (реєстрації).
Враховуючи наведене, та те, що позивачем не були надані оригінали документів, які підтверджують вік та постійне місце проживання (реєстрації) ОСОБА_1 в Україні, відповідач дійшов до висновку, що для розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком немає законних підстав.
Не погодившись з прийнятим рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, позивач звернувся до суду за цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував такі обставини справи та положення чинного законодавства України.
V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
У сположеннях вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Частиною третьою ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Приписами статті 8 Закону №1058-IV передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон №1788-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цей Закон гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Згідно з ст. 1 Закону №1788-XII, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 2 Закону №1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Відповідно до приписів ст. 7 Закону №1788-XII, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.
Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Згідно з п. 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Пунктом 2.22 Порядку № №22-1 визначено, що за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.
Отже, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.
VІ. ОЦІНКА СУДУ
Виходячи з наведених вище законодавчих норм позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність відмови відповідача у реалізації конституційного права позивача на пенсійне забезпечення з підстав ненадання документу, що підтверджує у встановленому законом порядку особу позивача та фактичне місце проживання (реєстрації) в Україні.
Окрім цього, суд зазначає, що до заяви про призначення пенсії за віком, представником позивача була надана копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Частиною 1 ст. 44 Закону №1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Частиною 5 ст. 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Як вище зазначено, відповідно до п. 1 Порядку №22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
У п. 2.1 Порядку №22-1 міститься перелік документів, необхідних для призначення пенсії за віком.
Пунктом 2.23 Порядку №22-1 визначено, що документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
Положеннями пункту 4.2 Порядку №22-1 визначено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.
Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абз. 2 п.п. 3 п. 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку №22-1).
Згідно з пунктом 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.
Суд зазначає, що особа, яка проживає за кордоном, має право на призначення пенсії, реалізація якого повинна здійснюватись у встановленому національним законодавством порядку, визначеному, зокрема, у Законі № 1058-IV і затвердженому на виконання його положень Порядку №22-1.
При цьому, як вже зазначалось вище призначення та отримання пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.
Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 414/2109/16-а.
Крім цього, суд звертає увагу, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень це певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов`язків і згідно з законодавством України.
Таким чином, позовні вимоги щодо визнання бездіяльності відповідача щодо не призначення пенсії позивачу протиправною задоволенню не підлягають, зважаючи на їх необґрунтованість в цій частині, оскільки адміністративний позов не містить доводів, що свідчили б про бездіяльність відповідача та їх невідповідність певним законодавчим актам. Фактично доводи позивача стосуються його незгоди з не призначенням позивачу пенсії за віком.
Водночас, надаючи правову оцінку вимогам позивача щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області вчинити певні дії, а саме: призначити позивачу пенсію за віком з 13.08.2020 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , суд зазначає про таке.
Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону №1058-IV, пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.
З аналізу наведеного встановлено, що на даний час Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.
Так питання призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин
Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 13.08.2020 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - у цій частині не підлягають задоволенню, з огляду на втручання в дискреційні повноваження Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та виходять за межі завдань адміністративного судочинства.
Також, слід зазначити, що вимоги позивача щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача провести індексацію і компенсацію втрати частини доходів.
Відповідно до п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, шляхом їх підвищення відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Тобто, проведення індексації пенсій є обов`язком відповідача та має здійснюватися за наявності зміни індексу споживчих цін. В цій частині права позивача з боку відповідача порушені не були, оскільки відповідач не відмовляв позивачеві у індексації пенсійних виплат.
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначаються правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Згідно змісту статті 1 вказаного Закону визначається, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Абзацом 2 частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Так, згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Таким чином, обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що вказана у постанові від 11 липня 2018 року по справі за № 487/6923/16-а.
З урахуванням відсутності відповідного рішення відповідача про призначення пенсії позивачу, суд вважає, що позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача провести індексацію і компенсацію втрати частини доходів є передчасними та задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача коштів в сумі 100 000 (сто тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у призначенні пенсії позивачу, суд вважає за необхідне зазначити про таке.
Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України).
Також і відповідно до п.3 Постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Так, згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Отже, відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психологічних тощо) яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Як встановлено зі змісту цього позову, позивач в обґрунтування стягнення компенсації за моральну шкоду посилається на те, що йому нанесено моральну шкоду у вигляді страждань та принижень, яких позивач зазнав внаслідок протиправних дій, бездіяльності та рішень відповідача вказаних в позові, котрі діяли на позивача, як всі разом так і кожен з них окремо, однак, на підтвердження того, що такої моральної шкоди у наведеній сумі позивач зазначив саме внаслідок протиправних дій, бездіяльності та рішень Пенсійного органу, позивачем жодних доказів суду надано не було.
Окрім того, позивачем не було наведено і мотивів та розрахунку, з яких він виходив при визначенні моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами спричинення саме відповідачем моральної шкоди за наведеними вище критеріями його оцінки та не наведено обставин, які б свідчили про наявність причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачеві у розмірі 100 000 грн., а тому позовні вимоги позивача в частині стягнення на користь позивача компенсацію за вчинення моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень задоволенню не підлягають.
У зв`язку з викладеним, у адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у цій частині.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Дослідивши матеріали справи, слід зазначити, що відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами щодо правомірної відмови позивачу у призначенні йому пенсії за віком, згідно поданої ним заяви про призначення пенсії за віком від 19.06.2020 року.
Щодо розподілу судових витрат.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до приписів статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 681,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 19.06.2020 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії), з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у сумі 681,00 гривень.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код ОКПП НОМЕР_2 ).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 01.11.2021 року.

Суддя В.В. Ільков