Справа № 440/455/21
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2021-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 р.Справа № 440/455/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник позивача Мосієнко В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 29.06.2021, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Петрова, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 29.06.21 по справі № 440/455/21

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

22.01.2021 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від №ПЛ1542/166/АН/П/ПТ/ТД-ФС від 16.12.2019 на суму 125190,00 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.01.2021 позов залишено без руху.

22.02.2021 на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху позивачем надано до суду докази сплати судового збору та клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

Водночас, зазначеною ухвалою від 16.04.2021 витребувано від Державної прикордонної служби України інформацію щодо дат перетину адміністративного кордону тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство України, рнокпп НОМЕР_1 , за період з 01.10.2019 по 21.01.2021, а саме з зазначенням дат виїзду та дат повернення.

При цьому, в ухвалі суду від 16.04.2021 зазначено, що клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом буде вирішено після надходження інформації від Державної прикордонної служби України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 року позовну заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови залишено без розгляду.

Не погоджуючись із судовим рішенням позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 року про залишення без розгляду його позовної заяви, та направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що категорично не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки не відповідають обставинам справи та дійсній ситуації, оскільки позивач в січні 2020 року в`їхав на тимчасово окуповану територію АР Крим та м.Севастополь, та не повертався до теперішнього часу, не дослідження судом вказаного питання в повному обсязі, призвело до неправильного на його думку вирішення даного питання.

Наголошує, що пропуск строку звернення до адміністративного суду пов`язаний з поважними причинами, а саме у зв`язку з необхідністю повернутися в кінці січня 2020 року на територію тимчасово окупованої території АР Крим та м.Севастополь, де позивач проживає зі своєю сім`єю, а саме дружиною ОСОБА_2 , уродженкою м.Євпаторія, АРК, Україна, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 та неповнолітнім сином ОСОБА_3 , який народився та проживає на території АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження та рішенням Октябрського районного суду м.Полтаві від 01.04.2016 по справі №554/2097/16-ц, згідно якого їх син народився у м.Євпаторія, АРК, Україна, крім того ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народилася друга дитина ОСОБА_4 , це також підтверджує неможливість виїзду позивача з тимчасово окупованої території оскільки введені Російською Федерацією карантинні обмеження унеможливили б його повернення до сім`ї.

Додатково звертає увагу суду, що справа про встановлення факту народження ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , розглядалась за заявою представника адвоката Мосієнко В.Б. від імені батьків, які не були присутні під час розгляду справи, та не підписували власноруч заяву про встановлення факту народження, оскільки перебувають на тимчасово окуповані території по даний час. Виїзд позивача на тимчасово окуповану територію АР Крим та м.Севастополь підтверджується міграційною карткою серія НОМЕР_2 (російською мовою), згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі паспорту серія НОМЕР_3 виїхав 27.01.2020 року на тимчасово окуповану територію АРК Крим та м.Севастополь за запрошенням з м.Євпаторія (де проживає його дружина з дитиною відповідно до наданих у попередніх процесуальних документах доказів), про що міститься відповідний штамп прикордонної служби з відміткою 27.01.20, та після того на територію України не повертався, разом з тим вказана інформація не відображена у листі Державної прикордонної служби України №91-14927/0/15-21 від 26.04.2021. Зазначає, що датою перетину адміністративного кордону ОСОБА_2 в напрямку виїзду до м.Євпаторія може бути 26.01.2020 або 27.01.2020, оскільки у зв`язку з затримкою на адміністративному кордоні перетин міг відбуватися вночі, а тому виїзд з території підконтрольній Україні міг відбутися 26.01.2020, а в`їзд на територію тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь - 27.01.2020.

Повернення на підконтрольну Україні територію після 27.01.2020 було ускладнено введенням карантинних обмежень Російською Федерацією.

Крім викладеного вище зазначає, що додатковим обґрунтуванням неможливості подання позову у строк визначений КАС України є неможливість отримати професійну правничу допомогу адвоката перебуваючи на тимчасово окупованій території, що ускладнюється неможливістю оплатити адвокатський гонорар, оскільки діяльність банків на тимчасово окупованій Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя припинено, відносини між банками України з банками, що здійснюють діяльність на тимчасово окупованій території заборонено, а тому здійснити оплату-послуг адвоката з місця перебування позивача не є можливим.

Вважає, що застосування процесуального обмеження, тобто залишення адміністративного позову без розгляду, за своєю суттю є свідченням необгрунтованого позбавлення заінтересованої особи права на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, тобто права на справедливий суд.

Відповідач скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача в якому зазначає наступне.

Управління Держпраці у Полтавській області погоджується з висновком суду першої інстанціїї, що неотримання поштової кореспонденції позивачем не може свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

За визначенням абз. 2 п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009, № 270 (далі - Правила) адресат - фізична або юридична особа, якій адресується поштове відправлення, поштовий переказ, прізвище, ім`я та по батькові або найменування якої зазначені на поштовому відправленні, бланку поштового переказу в спеціально призначеному для цього місці.

Абзацом 19 цього ж пункту Правил встановлено, що поштова адреса - адреса відправника та адресата, яка зазначена на поштовому відправленні, бланку поштового переказу у спеціально призначеному для цього місці.

Водночас, особа, яка є зареєстрованою юридичною чи фізичною особою-підприємцем із зазначеним місцезнаходженням або місцем проживання у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вступає у відносини із контролюючими органами в межах здійснення господарської діяльності й зазначена адреса реєстрації перебуває у публічному доступі.

Отже, саме на цю особу покладається обов`язок щодо організації належного приймання в тому числі й поштової кореспонденції за вказаною адресою, яка може містити й кореспонденцію від контролюючих та інших державних органів, а тому, така неорганізація самостійного або через уповноважену особу отримання поштової кореспонденції не може свідчити про необізнаність у змісті того чи іншого поштового відправлення на його адресу та не може бути приводом для зловживань та подальшої подачі заяв, скарг з метою визнання певних рішень протиправними з мотивів такої штучної необізнаності.

Відповідач звертає увагу, що місцем реєстрації позивача є адреса: АДРЕСА_2 . За цією ж адресою і були направлені всі документи Управління, що підтверджено рекомендованими повідомленнями.

Як свідчать матеріали справи відповідно до пункту 6 Порядку №509, повідомлення про розгляд справи було направлено позивачу на вказану адресу засобом поштового зв`язку, а саме рекомендованим листом. Відтак, неотримання позивачем поштової кореспонденції, направленої на зазначену адресу, не може бути розцінено як порушення його прав, так як позивач самостійно призводить до такої необізнаності та без вини суб`єкта - відправника, в даному випадку - суб`єкта владних повноважень.

Управління все таки не погоджується з позивачем щодо пропуску подання позовної заяви, так як постанова про накладення штрафу була надіслана рекомендованим листом з повідомленням на юридичну адресу Позивача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, а також зазначена в трудових договорах, що надані інспектору при здійсненні інспекційного відвідування.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконання вимог ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху від 25.01.2021 року представником позивача було надано клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду та ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.04.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, однак зазначеною ухвалою від 16.04.2021 витребувано від Державної прикордонної служби України інформацію щодо дат перетину адміністративного кордону тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство України, рнокпп НОМЕР_1 , за період з 01.10.2019 по 21.01.2021, а саме з зазначенням дат виїзду та дат повернення.

При цьому, в ухвалі суду від 16.04.2021 зазначено, що клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом буде вирішено після надходження інформації від Державної прикордонної служби України.

05.05.2021 до суду першої інстанції надійшов лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 26.04.2021 №91-14927/0/15-21, зі змісту якого встановлено, що згідно відомостей бази даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України" наявна інформація щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 01.10.2019 по 21.01.2021 громадянином України ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 : 02.10.2019 виїзд, 01.11.2019 в`їзд, 04.11.2019 виїзд, 27.12.2019 в`їзд, 30.12.2019 виїзд, 23.01.2020 в`їзд. Іншої інформації немає (а.с. 57).

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що 23.01.2020 ОСОБА_2 здійснив перетинання державного кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим, а саме в`їзд на територію України та до 21.01.2021 не виїжджав за її межі, натомість обставини причин пропуску строку звернення до суду з зазначеним позовом, викладені в клопотанні від 22.02.2021 року мотивовані тим, що вкінці січня 2020 року позивач вимушений був повернутися на територію тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь. Договір про надання правової допомоги вдалося можливим укласти лише 15.02.2021.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом ч. 5 ст. 5 КАС України, яка гарантує право на судовий захист, передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Відповідно до статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (ч. 1 ст. 123).

Якщо заяву не буде подано особою у зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч. 2 ст. 123).

Частиною 3 ст. 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 4 ст. 123).

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 121).

Поважними за змістом вказаної норми визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

В контексті наведеної норми поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами справи певних процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Так, за змістом статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що процесуальне законодавство пов`язує початок перебігу строку на звернення до адміністративного суду з моментом коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі №813/3756/17 досліджував питання строків звернення до адміністративного суду. Так, суд зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2019р. контролюючим органом було проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_5 щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, яким були виявлені порушення, у звя`зку з чим контролюючим органом була винесена постанова про накладення штрафу від №ПЛ1542/166/АН/П/ПТ/ТД-ФС від 16.12.2019 на суму 125190,00 грн.

Крім того, колегією суддів встановлено, що 18.12.2019 року Управлінням Держпраці в Полтавській області на адресу позивача скеровано поштове повідомлення, в якому міститься копія постанови про накладення штрафу від 16.12.2019 року.

Проте, колегією суддів встановлено, що копію зазначеної постанови скаржником не отримано, що в свою чергу, на думку суду, фактично не надало навіть об`єктивної можливості її виконати та лише 22.01.2021 фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від №ПЛ1542/166/АН/П/ПТ/ТД-ФС від 16.12.2019 на суму 125190,00 грн.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, виключно якщо вона відповідає одночасно таким умовам: 1) це обставина, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення відповідних процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися тільки такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи або суб`єкта владних повноважень, що звернулися з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій та підтверджені належним чином.

При цьому, слід зауважити, що аналогічний висновок з цього питання викладений у постанові Верховного Суду від 28.02.2019р. у справі №826/17879/17.

Таким чином, поновленню підлягають виключно порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Однак, разом із тим, варто підкреслити, що саме по собі поняття «поважних» причин пропуску процесуальних строків фактично є «оціночним», а його вирішення покладається виключно на розсуд судді або суду.

Так, як беззаперечно встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, 16.12.2019 року Управлінням Держпраці в Полтавській області була винесена постанова про накладення штрафу та відправлена на адресу позивача 18.12.2019 року, однак ФОП ОСОБА_2 виконати постанову чи оскаржити в судовому порядку в строки, не виявилось можливим через те, що фактично оскаржувана постанова не була вручена позивача, що й унеможливило позивача звернутися до суду вчасно.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що про порушення своїх прав, свобод чи інтересів позивачу не було відомо з причин неналежного вручення ФОП ОСОБА_2 копії постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ПЛ5301/168/АВ/П/ТД-ФС від 16.12.2019 року належним чином, що підтверджується копією зворотного повідомлення від 18.12.2019 року (а.с.191).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі Bellet v. France, Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини у справі.

У рішеннях по справі Мірагаль Есколанро та інші проти Іспанії від 13.01.2000 та по справі Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії від 28.10.1998, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі Делькур проти Бельгії Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві, у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 Конвенції не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Приходячи до висновку про задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що застосування процесуального обмеження, тобто залишення позовної заяви без розгляду з причини пропуску строку звернення до суду із даним позовом, за своєю суттю буде свідченням необґрунтованого позбавлення заінтересованої особи права на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, тобто права на справедливий суд.

Наведене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.03.2018 року по справі № 804/243/16, відповідно до якого, вияв надмірного формалізму під час застосування норм права міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки судом першої інстанції зазначені вище обставини залишені поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , скасовує ухвалу суду та направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші доводи учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010 року).

Відповідно до п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 по справі № 440/455/21 скасувати.

Адміністративну справу № 440/455/21 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 01.11.2021 року