Справа № 120/8807/21-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 р. Справа № 120/8807/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

03.08.2021 поштою до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Кадара А.М., подана від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області (далі - УДМС України у Вінницькій області) про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачці у наданні дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання відповідача, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні в цій справі, повторно розглянути заяву позивачки про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію".

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 22.05.2021 позивачка звернулася до відповідача з заявою про надання їй дозволу на імміграцію як особі, яка є онукою громадянки України ОСОБА_2 . Рішенням від 23.06.2021 № 8729 від відповідач відмовив у наданні такого дозволу, посилаючись на те, що у заяві про надання дозволу на імміграцію було зазначено свідомо неправдиві відомості (п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію").

Позивачка вважає надану відмову протиправною та зазначає, що вона постійно проживає в Україні з 1997 року, тут здобула базову загальну середню освіту, закінчила коледж та отримала освітній ступінь молодшого спеціаліста, а згодом навчалася в національному університеті, який закінчила у 2018 році та отримала диплом магістра.

Крім того, позивачка зазначає, що у 2011 році Жмеринським РВ УМВС України у Вінницькій області їй видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 і за цим паспортом було зареєстроване її місце проживання в Україні. Після досягнення 25-річного віку, з метою обміну паспорта, позивачка звернулася до Вінницького РВ УДМС України у Вінницькій області. При перевірці належності до громадянства України виявлено, що позивачка незаконно документована паспортом громадянина України, оскільки вважається такою, що має дозвіл на імміграцію в Україні. Висновком Директора Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий на ім`я позивачки, визнаний таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, є недійсним та підлягає анулювання та знищенню. У зв`язку з цим позивачці рекомендовано звернутися до Консульського відділу Російської Федерації на території України для оформлення документа про її громадянство. 15.10.2020 позивачка отримала паспорт громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_2 . 17.03.2021 через КПП "Могилів-Подільський" за цим паспортом позивачка вперше перетнула кордон: виїхала з України і того ж дня в`їхала назад. 22.05.2021 Жмеринський РВ УДМС України у Вінницькій області прийняв заяву позивачки про надання дозволу на імміграцію в Україні як особі, яка є онукою громадянки України ОСОБА_2 , а також із заявою про продовження строку перебування на території України.

Позивачка вважає, що у ситуації, що склалась, діяла правомірно та слідувала рекомендаціям посадових осіб органів ДМС щодо легалізації свого перебування на території України, не зловживала міграційним законодавством та строків перебування на території України не порушувала. Крім того, позивачка наголошує, що жодних неправдивих відомостей у заяві про надання дозволу на імміграцію не зазначала, а відповідач був повністю обізнаний з існуючою проблемою, яка виникла внаслідок визнання недійсним паспорта громадянина України, виданого позивачці у встановленому порядку багато років тому. Водночас, на думку позивачки, є нелогічною та свавільною поведінка відповідача, який спочатку з незрозумілих причин вилучає у неї паспорт громадянина України, а після цього ще й ставить під сумнів законність її перебування на території України. Це при тому, що позивачка в Україні закінчила школу, коледж, університет, до кримінальної чи адміністративної відповідальності ніколи не притягувалася, працює в Україні та утримує свою непрацездатну бабцю - громадянку України ОСОБА_2 .

Відтак позивачка звертається до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів від порушень з боку відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Ухвалою суду від 09.08.2021 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

18.08.2021 поштою до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що позивачка ніколи не була громадянкою України і незаконно отримала паспорт громадянина України у 2011 році, що було встановлено проведеною у 2020 році перевіркою. Це стало можливим через недотримання колишнім начальником Жмеринського РВ УМВС України у Вінницькій області вимог законодавства, який під час вирішення питання про наявність підстав для видачі позивачці паспорта громадянина України не з`ясував її належності до громадянства України.

Щодо питання імміграції, то відповідач зазначає, що 22.05.2020 позивачка ОСОБА_1 як громадянин Російської Федерації звернулася до органів ДМС за місцем свого проживання із заявою про надання дозволу на імміграцію, мотивуючи заяву тим, що вона є онукою громадянина України ОСОБА_2 . При цьому відповідач зауважує, що з такою заявою вправі звертатися лише ті особи, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах. З-поміж іншого це означає, що іноземець або особа без громадянства перебувають на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду. Втім, як було встановлено під час перевірки заяви, на момент її подання позивачка перебувала на території України більше 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду, оскільки згідно з відомостями із системи контролю перетину державного кордону "Аркан" в період з 16.06.2016 по 22.05.2021 позивачка лише один раз 17.03.2021 перетнула кордон України через КПП "Могилів-Подільський" у напрямку "виїзд" та цього ж дня в`їхала назад.

Отже, як стверджує відповідач, позивачка порушила правила перебування іноземців на території України, але подаючи заяву про отримання дозволу на імміграцію зазначила завідомо неправдиву інформацію та приховала факт свого незаконного перебування в Україні. Відтак Управлінням ДМС України у Вінницькій області було складено висновок від 23.06.2021, на підставі якого прийнято правомірне рішення про відмову у наданні позивачці дозволу на імміграцію відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Ухвалою суду від 25.08.2021 залишено без розгляду клопотання відповідача про розгляд адміністративної справи у судовому засіданні.

26.08.2021 поштою до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивачки заперечує доводи та аргументи відповідача, викладені у відзиві, та просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник позивачки зазначає, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 позивачка отримала у 2011 році в порядку, передбаченому на той час наказом МВС України від 15.06.2000 № 600 "Про порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України". З метою отримання паспорта позивачка надала посадовим особам Жмеринського РВ УМВС України у Вінницькій області всі необхідні документи, за результатами розгляду яких було видано паспорт громадянина України. Більше того, на підставі цього паспорта у 2014 році позивачка отримала також закордонний паспорт громадянина України, за яким здійснила поїздку в країну ЄС (Чехію). Водночас факт визнання у 2020 році недійсним вказаного внутрішнього паспорта серії НОМЕР_1 не свідчить про позбавлення позивачки громадянства України, що додатково спростовує твердження відповідача про незаконність перебування позивачки на території України.

Крім того, представник позивачки звертає увагу, що відповідачу було відомо про факт анулювання паспорта громадянина України, виданого на ім`я позивачки, і про усі обставини, що пов`язані з її перебуванням в Україні. Тому безпідставними, на думку представника, є посилання відповідача на те, що позивачка зазначила у заяві про надання дозволу на імміграцію завідомо неправдиві відомості щодо свого перебування в Україні.

Також представник позивачки просить врахувати, що відповідач ставить позивачці у провину незаконне перебування на території України з паспортом громадянина України, що є позбавленим сенсу.

31.08.2021 поштою до суду надійшли заперечення, у яких відповідач наголошує на тому, що позивачка ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації і при отриманні паспорта громадянина України у 2011 році приховала це. Крім того, позивачка не оскаржувала рішень та дій органів ДМС щодо вилучення у неї паспорта громадянина України і погодилася з тим, що такий паспорт було оформлено незаконно. Водночас зі заявою про надання дозволу на імміграцію позивачка звернулася як іноземець, а тому повинна була перебувати на території України на законних підставах. Якщо ж навіть не враховувати попереднього періоду проживання позивачки в Україні, то після отримання 15.10.2020 паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон і до звернення 22.05.2021 із заявою про надання дозволу на імміграцію позивачка також проживала на території України з порушенням терміну перебування, оскільки лише один раз 17.03.2021 виїжджала за межі України і того ж дня повернулася назад.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив таке.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженкою села Верхній Ландех Верхньоландеховського району Іванівської області Російської Федерації.

У 1997 році, тобто у дворічному віці, позивачка разом з матір`ю ОСОБА_3 переїхала в Україну на постійне місце проживання до своєї бабусі - громадянки України ОСОБА_2 .

Протягом 2002-2011 рр. позивачка навчалася у навчально-виховному комплексі "Загальноосвітня школа I-III ст.-гімназія" комунальної власності територіальної громади м. Жмеринки Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про базову загальну середню освіту НОМЕР_3 від 20.06.2011.

У 2011 році позивачка вступила до Вінницького коледжу будівництва і архітектури, який закінчила в 2015 році за спеціальністю "архітектор дизайнер" (дипломом молодшого спеціаліста НОМЕР_4 від 26.06.2015.

В період з 2015 до 2018 року позивачка навчалася у Національному Університеті "Львівська Політехніка", після закінчення якого отримала диплом магістра, що підтверджується Дипломом Магістра НОМЕР_5 від 31.12.2018.

Згідно з відомостями з трудової книжки позивачки серії НОМЕР_6 від 17.11.2016 протягом 2016-2020 рр. позивачка періодично працювала в Україні на різних роботах.

08.07.2011 Жмеренським РВ УМВС України у Вінницькій області позивачці видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .

З 10.07.2015 за цим паспортом позивачка зареєструвала своє місце проживання по АДРЕСА_1 .

08.07.2020 позивачка звернулася до Вінницького РВ УДМС України у Вінницькій області для обміну паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 у зв`язку з досягненням 25-річного віку особою, яка має паспорт зразка 1994 року.

Враховуючи факт народження позивачки за межами України та беручи до уваги вимоги доручення ДМС України від 13.02.2020 № Д/23/1-20, уповноваженими органами ДМС України було прийнято рішення про проведення службової перевірки щодо підстав видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

Результати перевірки оформлені висновком начальника Жмеринського РВ УДМС України у Вінницькій області № 314/2020 від 08.09.2020, який 09.11.2020 затверджений Директором департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України.

Вказаним висновком паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий на ім`я позивачки, визнаний таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, недійсним і таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню.

Підставою для зазначених висновків стало те, що колишній завідувач Жмеринського РВ ОСОБА_5 , звільнений з посади у 2014 році, проігнорував вимоги пункту 5 розділу 1 чинного на той час Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 15.06.2006 № 600, та не з`ясував належність особи до громадянства України. Водночас ОСОБА_1 на дату звернення за отриманням паспорта громадянина України вважалася такою, що має дозвіл на імміграцію в Україну з 1999 року, оскільки її мама ОСОБА_3 оформила дозвіл на імміграцію в Україну разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_1 .

Пунктом 4.5 висновку позивачці рекомендовано звернутися в Консульський відділ Російської Федерації на території України для вирішення питання по суті, а саме для підтвердження/спростування належності позивачки до громадянства Російської Федерації.

15.10.2020 МЗС РФ 38001 видало позивачці паспорт громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_2 .

За вказаним паспортом позивачка 17.03.2021 перетнула кордон України в КПП "Могилів-Подільський" у напрямку "виїзд" і цього ж дня в`їхала в Україну.

22.05.2021 позивачка ОСОБА_1 через Жмеренський РВ УДМС України у Вінницькій області звернулася із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як онуці громадянки України ОСОБА_2 .

23.06.2021 відповідач склав висновок, затверджений начальником УДМС України у Вінницькій області, про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

Висновок обґрунтовуються тим, що за паспортом громадянина НОМЕР_7 позивачка 17.03.2021 виїхала з території України і 17.03.2021 через КПП "Могилів-Подільський" в`їхала в Україну, вважаючи, що дата початку періоду її контролю, як іноземної громадянки, має рахуватися з моменту першого в`їзду в Україну, при цьому не врахувавши своє незаконне перебування на території України за паспортом громадянина України, отриманим з порушенням законодавства.

23.06.2021 на підставі вищезазначеного висновку УДМС України у Вінницькій області прийняло рішення про відмову у наданні позивачці дозволу на імміграцію Україну з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" (дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості).

Позивачка вважає незаконною відмову відповідача у наданні їй дозволу на імміграцію в Україну, а тому за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону Україну від 22 вересня 2011 року № 3773-VІ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773-VІ від 22.09.2011 року (далі - Закон № 3773-VІ) іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Статтею 1 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон № 2491-ІІІ) визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, до яких, зокрема, належать особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України (п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ).

Згідно зі статтею 6 Закону № 2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Статтею 9 Закону № 2491-ІІІ визначено порядок подання заяви про надання дозволу на імміграцію.

Так, нормами вказаної статті передбачено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються:

для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (з наступними змінами) затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок № 1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Пунктом 2 Порядку № 1983 визначено, що рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають:

2) територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції або є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме:

осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

Відповідно до пунктів 10-11 Порядку № 1983 заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах;

до закордонних дипломатичних установ України за місцем постійного проживання - особами, які постійно проживають за межами України.

Для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються:

паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, у тому числі рішення про визнання особою без громадянства в Україні (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок;

засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, у тому числі рішення про визнання особою без громадянства в Україні, з особистими даними;

три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра;

документ про місце проживання (в Україні та за кордоном). Документом про місце проживання на території України для осіб, які отримали посвідки на тимчасове проживання, є довідка про реєстрацію місця проживання. Місце проживання в Україні осіб, які тимчасово на законних підставах перебувають на її території, підтверджується документами, передбаченими абзацом сьомим підпункту 1 пункту 9 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150.

документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо);

документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону);

довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1, 3 і 6 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах;

квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1-14 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, інформацію, зазначену ними у заяві про надання дозволу на імміграцію, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан"), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби;

проводять перевірку даних іммігранта за банками даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 10 Закону України "Про імміграцію";

надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Згідно з пунктом 16 Порядку № 1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Пунктами 19-20 Порядку № 1983 визначено, що рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Органи, які прийняли рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні такого дозволу, надсилають його копію протягом трьох робочих днів з дня прийняття безпосередньо заявнику або через МЗС відповідній закордонній дипломатичній установі України.

Судом встановлено, що 22.05.2021 позивачка ОСОБА_1 як громадянка Російської Федерації звернулася до відповідача з заявою № 12 про надання дозволу на імміграцію в Україну з підстав, передбачених у п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону № 2491-ІІІ, а саме як особі, яка є онукою громадянки України ОСОБА_2 , 1952 року народження.

Вказана заява була прийнята відповідачем до розгляду, що свідчить про подання позивачкою усіх визначених законодавством документів для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію.

Цей факт також підтверджується змістом висновку УДМС України у Вінницькій області від 23.06.2021 про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію (далі - висновок від 23.06.2021), в якому зазначено, що заявник подав усі документи, передбачені статтею 9 Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до ст. 10 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Оскаржуваним рішенням УДМС України у Вінницькій області від 23.06.2021 № 8729 позивачці відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-ІІІ, тобто з тих підстав, що позивачка у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначила свідомо неправдиві відомості чи подала підроблені документи.

Водночас, як вбачається зі змісту висновку від 23.06.2021, на підставі якого відповідач прийняв вищезазначене рішення, відмова у наданні позивачці дозволу на імміграцію обґрунтовується тим, що після отримання в МЗС Росії 38001 паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , позивачка за цим документом 17.03.2021 виїхала з території України і цього ж дня через КПП "Могилів-Подільський в`їхала назад до України, вважаючи, що дата початку періоду контролю її, як іноземної громадянки, має рахуватися з моменту першого в`їзду в Україну, але при цьому не врахувала своє незаконне перебування на території України за паспортом громадянина України, отриманим у 2011 році з порушенням законодавства.

Отже, фактичною підставою для прийняття рішення про відмову у наданні позивачці дозволу на імміграцію стало те, що у заяві про надання такого дозволу позивачка зазначила свідомо неправдиві відомості, приховавши своє незаконне тривале перебування на території України за паспортом громадянина України, який був виданий у 2011 році з порушенням законодавства та у зв`язку з цим у 2020 році визнаний недійсним та вилучений.

Разом з тим суд зазначає, що в силу приписів п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію не надається в тому випадку, якщо у заяві про надання дозволу на імміграцію особа зазначили свідомо неправдиві відомості.

Тобто визначальним у даному випадку є те, що такі відомості мають бути зазначені саме в заяві про надання дозволу на імміграцію.

Це, зокрема, підтверджується й тим, що у тексті самої заяви перед підписом заявника міститься графа наступного змісту: "Мені відомо, що у разі зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, мені буде відмовлено у наданні дозволу на імміграцію".

Якщо ж проаналізувати зміст заяви, який передує вказаному підтвердженню і підпису заявника, то можна дійти висновку, що йдеться про такі наступні відомості: прізвище, ім`я, по батькові, інформація про зміну прізвища, імені та по батькові, дата та місце народження, громадянство, перебування в громадянстві України чи інших держав, паспортний документ, місце проживання в Україні, місце проживання за кордоном, дані щодо перебування у шлюбі, притягнення до кримінальної відповідальності, наявності непогашеної (не знятої) судимості, відомості про дітей, які іммігрують разом з особою, та відомості про близьких родичів, які проживають в Україні.

Водночас, як видно зі змісту заяви позивачки ОСОБА_1 від 22.05.2021 про надання дозволу на імміграцію, всі вищезазначені відомості позивачка вказала, і їх правдивість відповідач під сумнів не ставить ані в оскаржувану рішенні (висновку), ані у відзиві на позовну заяву.

З огляду на викладене суд не може погодитися із застосованою відповідачем правовою підставою для відмови позивачці у наданні дозволу на імміграцію та вважає, що під час судового розгляду відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів, що позивачка у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначила свідомо неправдиві відомості чи подала підроблені документи, що давало б відповідачу підставу для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

При цьому суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що позивачка надала завідомо неправдиву інформацію про перетин кордону України. Оскільки, по-перше, така інформація не зазначається у заяві про надання дозволу на імміграцію і, по-друге, звертаючись до відповідача як громадянка Російської Федерації за паспортом громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , позивачка дійсно перетнула кордон України 17.03.2021. Ця інформація була у розпорядженні відповідача, підтверджувалася відомостями із системи відстеження перетину кордону України і, на думку суду, не може вважатися неправдивою.

Крім того, суд наголошує, що оскаржуване рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україні прийняте відповідачем на підставі висновку від 23.06.2021, у якому наведені обґрунтування мотивів надання позивачці відмови.

За правилами, встановленими абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи наведені норми, суд при вирішенні справи оцінює рішення відповідача про відмову у наданні позивачці дозволу на імміграцію саме з тих підстав, що наведені у висновку від 23.06.2021.

Між тим, як вже зазначалося вище, підставою для відмови відповідно до цього висновку стало те, що позивачка приховала своє незаконне перебування на території України за паспортом громадянина України, отриманим з порушенням законодавства.

Надаючи оцінку правомірності такої підстави, суд враховує, що про факт визнання недійсним паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я позивачки ОСОБА_1 , відповідачу було достеменно відомо, адже саме відповідач ініціював та провів службову перевірку підстав видачі зазначеного паспорта, за результатами якої було прийнято рішення про визнання паспорта таким, що оформлений з порушенням вимог законодавства, недійсним і таким, що підлягає вилученню, анулюванню та знищенню.

Більше того, висновок від 23.06.2021 засвідчує, що при вирішенні питання про надання/відмову у наданні позивачці дозволу на імміграцію усі обставини, що були пов`язані з отриманням позивачкою у 2011 році паспорта громадянина України та його вилученням в 2020 році, відповідачу були добре відомі. У свою чергу це закономірно виключає твердження відповідача про приховування позивачкою відповідних обставин.

Також суд зважає на те, що після вилучення паспорта громадянина України сам відповідач рекомендував позивачці звернутися до Консульського відділу Російської Федерації на території України для підтвердження громадянства РФ, а подальша хронологія подій вказує на те, що усі свої дії щодо легалізації перебування в Україні після визнання паспорта громадянина України недійсним позивачка вчиняла слідуючи рекомендаціям відповідача та його посадових осіб: отримала паспорт громадянина України, виїхала з території України і того ж дня в`їхала назад, далі подала заяву про надання дозволу на імміграцію.

Проте особливу увагу суд звертає на те, що ситуація, в якій опинилася позивачка у зв`язку необхідністю узаконення свого правового статусу в Україні, була спричинена саме органами державної влади/їх посадовими особами внаслідок неналежного виконання своїх владних повноважень/обов`язків.

Так, не вдаючись до оцінки правомірності видачі позивачці паспорта громадянина України у 2011 році та його анулювання у 2020 році, оскільки питання про це виходить за межі предмета спору, суд не може залишити поза увагою той факт, що позивачка ОСОБА_1 увесь цей час перебувала на території України законно як особа, громадянство якої підтверджувалося належним документом - паспортом громадянина України.

Поряд з цим, визнання через багато років вказаного паспорта таким, що був виданий з порушенням чинного на той час законодавства таі з вини офіційної посадової особи - начальника Жмеринського РВ УМВС України у Вінницькій області, аж ніяк не може свідчити про нелегальність перебування позивачки на території України, як помилково вважає відповідач.

Також суд зазначає, що саме ця, незалежна від волі позивачки подія - прийняття органами ДМС України рішення від 09.11.2020 про вилучення, анулювання та знищення паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , поставила позивачку у становище, при якому, маючи стійкий зв`язок з державою Україною, обумовлений понад 20-річним проживанням позивачки на її території разом з матір`ю та бабусею-громадянкою України, позивачка була змушена узаконювати своє перебування в Україні.

Відтак, за наведених обставин, які підтверджують факт тривалого проживання позивачки на території України на законних підставах, суд критично оцінює доводи відповідача про недотримання позивачкою строку перебування на території України до дати звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію.

Крім того, суд не може погодитися з твердженнями відповідача про перебування позивачки на території України понад 90 днів протягом 180 днів назад від дати контролю - 22.05.2021.

На думку суду, при цьому відповідач помилково здійснює обчислення строку з урахуванням періоду з 22.05.2021 по 22.11.2020, адже як громадянка Російської Федерації позивачка ОСОБА_1 офіційно в`їхала в Україну 17.03.2021, що підтверджується відомостями із системи "Аркан". Відповідно, є достатні підстави вважати, що саме з цієї дати позивачка юридично перебуває на території України як громадянка Російської Федерації. Інакше відповідач повинен був надати суду належні і допустимі докази на підтвердження своєї правильності позиції, наприклад докази притягнення позивачки до адміністративної чи іншого виду відповідальності за порушення іноземцем правил перебування в Україні чи за незаконний перетин державного кордону, чого, однак, відповідач не зробив.

Вирішуючи справу, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд).

У справі "Рисовський проти України", № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, пункти 70, 71, Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Відтак суд вважає, що за обставин, коли позивачка 9 років проживала на території України на підставі паспорта громадянина України, який був виданий їй державним органом у визначеному законодавством порядку, але в подальшому визнаний недійсним через недбалість посадових осіб цього органу, які допустили порушення, то негативні наслідки від такої помилки або зловживання не можуть перекладатися на особу (позивачку справі) та виправлятися за рахунок порушення її прав, свобод та інтересів.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.04.2018 у справі № 820/2262/17.

Крім того, згідно з практикою ЄСПЛ, навіть якщо втручання в права за Конвенцією та Протоколами до неї може бути законним і мати легітимну мету, воно, однак, може не бути "необхідним в демократичному суспільстві". Іншими словами, втручання в права може бути непропорційним легітимній меті, яка переслідувалася при здійсненні такого втручання.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що тест "необхідності в демократичному суспільстві" вимагає, щоб застосований засіб переслідував легітимну мету та щоб втручання в право не було більше тієї міри, яка необхідна для її досягнення. Цей тест, що, як правило, називається тестом пропорційності вимагає, щоб обмежувальний засіб був належним (відповідним) для виконання передбачених захисних функцій (див. рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2006 року у справі "Бартік проти Росії", заява № 55565/00, пункт 46).

Класичне формулювання "необхідності в демократичному суспільстві" ЄСПЛ надав у справі "Silver проти Сполученого Королівства" (1983):

"97. У низці справ Суд зазначив своє розуміння фрази "необхідне у демократичному суспільстві". При цьому варто підсумовувати певні принципи:

(а) Прикметник "необхідне" не є синонімом "незамінне", як і не має гнучкості таких виразів, як "допустиме", "звичайне", "розумне" або "бажане";

(b) Договірні держави користуються певною, але не необмеженою, свободою розсуду в питанні застосування обмежень, але саме Суд виносить остаточне рішення, чи є вони сумісними з Конвенцією;

(c) фраза "необхідне у демократичному суспільстві" означає, що для того, щоб бути сумісним з Конвенцією, втручання повинно, зокрема, відповідати "нагальній суспільній потребі" і бути "пропорційним законній меті";

(d) положення статей Конвенції, які передбачають виключення з гарантованого права, повинні тлумачитися вузько".

Питання "необхідності в демократичному суспільстві" і "пропорційності" втручання є фактично синонімічними. Пропорційність втручання означає забезпечення державою (її судовими органами) справедливого балансу між, з одного боку, правами особи за Конвенцією, та, з іншого боку, з інтересами суспільства у цілому. Таким чином, будь-яке непропорційне втручання в права особи (незабезпечення справедливого балансу) не буде вважатись "необхідним у демократичному суспільстві".

Прикладами визнання ЄСПЛ порушення гарантованих Конвенцію прав особи з мотивів недотримання принципу пропорційності є справи "Савіни проти України" (№ 39948, рішення від 18 грудня 2008 року), "Швидка проти України" (№ 17888/12, рішення від 30 жовтня 2014 року), "Солтисяк проти Росії" (№ 4663/05, рішення від 10 лютого 2011 року), "Йорданова та інші проти Болгарії" (№ 25446/06, рішення від 24 квітня 2012 року), тощо.

Повертаючись до справи, що розглядається, суд вважає, що відповідач, крім іншого, не дотримався одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме принципу пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень.

Так, відповідач фактично відмовив у наданні позивачці дозволу на імміграцію в Україну лише з тих мотивів, що позивачка протягом 180 днів до дня звернення з відповідною заявою перебувала на території України більше 90 днів, що є порушенням чинного національного законодавства.

Разом з тим відповідач залишив поза увагою те, що позивачка переїхала в Україну на постійне місце проживання зі своєю матір`ю ще у 1997 році, в Україні закінчила школу, коледж, здобула вищу освіту та з 2016 року розпочала в Україні трудову діяльність, працюючи на різних роботах.

Крім того, позивачка має зареєстроване місце проживання в Україні, а в Україні також проживають її рідні - матір ОСОБА_3 та бабуся ОСОБА_2 .

Ба більше, у 2011 році позивачка отримала внутрішній паспорт громадянина України, а у 2014 році - також закордонний паспорт України, тим самим оформивши свою приналежність до громадянства.

З огляду на це, відмова відповідача у наданні позивачці дозволу на імміграцію в Україні із зазначених вище причин, на думку суду, є надмірно формалістичною і такою, що не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки прийняття цього рішення відповідачем має наслідком повну зміну способу життя позивачки, зумовить її обов`язок залишити територію України та, відповідно, втратити стійкий правовий і соціальний зв`язок з державою, набутий впродовж багатьох років проживання в Україні.

В цьому сенсі суд також вважає слушними посилання представника позивачки на рішення ЄСПЛ у справі "Усманов проти Росії" (заява № 43936/18), згідно з яким формальні порушення вимог при отриманні громадянства країни не можуть бути самі по собі підставою для позбавлення особи юридичного зв`язку із державою. Органи влади мають ураховуватися усі фактори, зокрема, поведінку людини після набуття громадянства.

Крім того, суд застосовує правові позиції, сформовані Верховним Судом за результатами розгляду подібних спорів (постанови від 18.04.2018 у справі №820/2262/17, від 07.05.2020 у справі № 420/6652/18, від 09.07.2020 у справі від № 823/407/18).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити шляхом визнання протиправним та скасування рішення УДМС України у Вінницькій області від 23.06.2021 № 8729 про відмову у наданні позивачці ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну та зобов`язання відповідача, з урахуванням висновків суду, наведених в цьому рішенні, повторно розглянути заяву позивачки від 22.05.2021 про надання їй такого дозволу на підставі п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про імміграцію".

Втім, на думку суду, позивачка помилково просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки у даному випадку відмова відповідача оформлена окремим рішенням (індивідуальним актом), прийняття якого передбачене вимогами чинного законодавства, так само як і право на його оскарження в судовому порядку.

До того ж саме цим рішенням, а не діями відповідача щодо його прийняття відбулося порушення прав та законних інтересів позивачки, які підлягають судовому захисту.

Відтак в цій частині позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судові витрати позивачки на сплату судового збору в розмірі 908,00 грн належить стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Водночас суд зауважує, що на користь позивачки підлягає відшкодуванню вся сума судового збору. Адже, незважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд визнав порушення законних прав позивачки внаслідок неправомірного рішення суб`єкта владних повноважень, а спір по суті вирішено в користь позивачки, тоді як прийняття судом рішення про часткове задоволення позову пов`язується виключно зі способом захисту порушених прав позивачки.

Крім того, у даному випадку розмір компенсації судових витрат необхідно визначати виходячи з кількості (а не розміру) задоволених/незадоволених позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладені у рішенні Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 620/1116/20.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 23 червня 2021 року № 8729 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 .

Зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні, повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 від 22 травня 2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі положень п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-III "Про імміграцію".

В решті позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса для листування: АДРЕСА_3 );

2) представник позивачки: адвокат Кадар Артем Миколайович (ордер серії АВ № 1016437, адреса для листування: вул. Архітектора Артинова, 5, офіс 1, м. Вінниця, 21050);

3) відповідач: Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області (, місцезнаходження юридичної особи: вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21050; фактичне місцезнаходження юридичної особи: вул. Пирогова, 4, м. Вінниця, 21018).

Повне судове рішення складено 01.11.2021.

Суддя Сало Павло Ігорович