Справа № 420/11004/21
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

29 червня 2021 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби в частині не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2017 роки;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести повний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні - здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2017 роки;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він - ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.10.2017 року №213 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

08.06.2015 року позивач отримав статус учасника бойових дій, а відтак і права, гарантії та пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу, зокрема, право на отримання додаткової щорічної відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, яку щороку не використовував.

Однак, як зазначає позивач, у період з 2015 року по день звільнення йому не надавалася додаткова відпустка із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій, та не виплачувалася грошова компенсація за дні невикористаної додаткової відпустки. При цьому, при звільненні відповідачем також не була виплачена передбачена чинним законодавством України грошова компенсація за невикористані додаткові відпустки.

Ухвалою суду від 05 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі за ст. 263 КАС України.

В ухвалі про відкриття провадження у справі судом встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач копію ухвали суду про відкриття провадження у справі від 05 липня 2021 року отримав 20 липня 2021 року, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.1 ст.261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Станом на 04 серпня 2021 року відповідачем відзив на адміністративний позов не поданий, проте 15-денний строк для подання відповідачем відзиву не сплинув.

Ухвалою від 06 серпня 2021 року суд постановив здійснювати подальший розгляд адміністративної справи №420/11004/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, - за правилами ч.5 ст.262 КАС України без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

06 серпня 2021 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву від Військової частини НОМЕР_1 (дата оформлення поштового відправлення 02.08.2021 року).

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується. При цьому, у відзиві зазначено, що позивач зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 у 2016 році, а в період 2014-2015 рр. проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , відтак вимоги щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року мають бути заявлені до Військовій частині НОМЕР_2 .

З цих підстав, у відзиві відповідач просить залучити до участі у справі у якості співвідповідача Військову частину НОМЕР_2 .

Предметом спору у даній справі є виплата позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період з 2015 по 2017 роки.

08 червня 2015 року ОСОБА_1 отримав безтермінове посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 , видане Управлінням особового складу штабу Командування ВМС ЗС України (а.с.7).

З матеріалів справи судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09 червня 2016 року № 2, старшого матроса ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 05 травня 2016 року № 43-РС, на посаду командира відділення управління взводу командира управління 1-ої гарматної артилерійської батареї військова частини НОМЕР_1 , з 05 травня 2016 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Отже, позивач зарахованих до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 з 05 травня 2016 року.

Згідно з наказом ТВО командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06 жовтня 2017 року №213, сержант військової служби за контрактом ОСОБА_1 , начальник відділення телекомунікацій інформаційно-телекомунікаційного вузла, звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 02 жовтня 2017 року № 49-РС з військової служби відповідно до частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за пунктом ї (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу), справи та посади здав 06 жовтня 2017 року.

З 06 жовтня 2017 року сержант військової служби за контрактом ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини НОМЕР_1 та з усіх видів забезпечення.

Отже, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 05 травня 2016 року по 06 жовтня 2017 року.

Водночас, у період з вересня 2014 року по травень 2016 року позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .

Таким чином, позовні вимоги щодо виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період 2015-2016 рр. стосуються Військової частини НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 02 вересня 2021 року залучено до участі у справі № 420/11004/21 у якості другого відповідача Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ; АДРЕСА_1 ).

Ухвалено розпочати спочатку розгляд адміністративної справи № 420/11004/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

20 жовтня 2021 року від відповідача Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в розумінні ч. 3 ст. 24 Закону № 2232-XII caме iз військової частини НОМЕР_1 .

При цьому, позивач з військової служби у військовій частині НОМЕР_2 звiльнений не був.

За такого, позивач, на думку відповідача, права на отримання саме вiд вiйськової частини НОМЕР_2 грошової компенсації за невикористані відпустки як учаснику бойових дій не набував.

Військова частина НОМЕР_2 зазначає, що діяла відносно позивача виключно у правовому полі, сумлінно дотримуючись вимог законодавства, його права не порушувала, а відтак у задоволенні позову до військової частини НОМЕР_2 слід відмовити повністю.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 від 03.06.2015 №1633 (а.с.8), командування Військової частин НОМЕР_2 повідомляє, що матрос ОСОБА_2 , на підставі розпорядження ГШ ЗС України від 16.11.2014 №304/2/02964, наказу Командування ВМС ЗС України від 18.11.2014 №401 та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 20.11.2014 №47 відряджений в район проведення Антитерористичної операції та з 22.11.2014 року по 09.01.2015 року, з 22.01.2015 року по 16.03.20155 року, з 31.03.2015 року по 17.05.2015 року перебував у відрядженні.

08 червня 2015 року ОСОБА_1 отримав безтермінове посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 , видане Управлінням особового складу штабу Командування ВМС ЗС України (а.с.7).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.06.2016 №2 (а.с.33), старшого матроса ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 05 травня 2016 року №43-РС на посаду командира відділення управління взводу командира управління 1-ої гарматної артилерійської батареї військової частини НОМЕР_1 , з 05 травня 2016 року наказано зарахувати до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.10.2017 №213 (а.с.9), сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , начальника відділення телекомунікацій інформаційно-телекомунікаційного вузла, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 02 жовтня 2017 року №49-РС з військової служби, з 06 жовтня 2017 року виключити зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення.

10 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із запитом (а.с.10) у якому, окрім іншого, просив надати йому інформацію: «Чи надавалася мені у 2015-2017 роках додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, згідно пункту 12 статті 12 розділу ІІІ Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту? Чи нараховано та чи виплачено мені грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку у 2015-2017 роках, у відповідності до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як учаснику бойових дій?».

За результатами запиту від 10.04.2021, Військова частина НОМЕР_1 надала лист від 26.04.2021 №871 (а.с.11) у якому, окрім іншого, відповідачем зазначено: «Військова частина НОМЕР_1 сформована у 2016 році, стосовно інформації щодо надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 рр надати не маємо можливості, оскільки в/ч НОМЕР_1 знаходилась на фінансовому забезпечення військової частини НОМЕР_2 .

Військова частина НОМЕР_1 була включена до мережі розпорядників бюджетних коштів з 01.01.2017, тому надаємо інформацію лише з 2017 року.

Додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, згідно пункту 12 статті 12 розділу ІІІ Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2017 рік не надавалась.

Щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій повідомляємо, що відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію, надання військовослужбовцям інших видів відпусток, припиняється.

Грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється за рапортом військовослужбовця, на період звільнення військовослужбовця.

На період звільнення, а саме 06.10.2017 Вами не було подано рапорту щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, тому виплата грошової компенсації за невикористані дні грошової відпустки, як учасника бойових дій, здійснюється на підставі рішення суду після набрання його законної сили».

До зазначеного листа надана розрахунково-платіжна картка за 2017 рік (а.с.12), з якої не вбачається надання ОСОБА_1 у 2017 році нарахування за використання додаткової відпустки чи компенсації за її невикористання.

10 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із запитом (а.с.13) у якому, окрім іншого, просив надати йому інформацію: «Чи надавалася мені у 2015-2016 роках додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, згідно пункту 12 статті 12 розділу ІІІ Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту? Чи нараховано та чи виплачено мені грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку у 2015-2016 роках, у відповідності до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як учаснику бойових дій?».

Зазначений запит, відповідно до фіскального чеку (а.с.14) був направлений до Військової частини НОМЕР_2 13.04.2021.

Матеріали справи не містять відповіді військової частини НОМЕР_2 на наведений запит позивача від 10.04.2021.

Вважаючи нездійснення повного розрахунку при звільненні в частині не виплати грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2017 роки протиправною бездіяльністю, позивач звернуся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи спір що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з п.12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Стаття 4 Закону України «Про відпустки» передбачає у тому числі інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Як вбачається з п.17 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України».

Згідно зі ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток.

Однак Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачене припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку військовослужбовець - учасник бойових дій набув за період проходження ним військової служби. Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, особа не втрачає саме право на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізоване у один із таких способів:

1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін;

2) грошова компенсація відпустки.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, а також за невикористані дні додаткової відпустки. Відтак, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуте під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою у зразковому Рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №620/4218/18, яке залишене в силі постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019. Також аналогічні висновки були зроблені у справі №620/4218/18 Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року.

Зважаючи на це, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової частини саме Військовою частиною НОМЕР_1 не було проведено з ним повного розрахунку в частині виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій.

Суд звертає увагу на те, що виплата компенсації повинна була бути здійснена під час остаточного розрахунку зі служби незалежно від того, чи звертався військовослужбовець з відповідною окремою заявою ( рапортом) про виплату чи ні.

У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи те, що Військовою частиною НОМЕР_1 не надано суду доказів на підтвердження правомірності бездіяльності та/або відмови, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учаснику бойових дій за 2015-2017 роки.

Також судом встановлено, що військову службу позивач проходив у Військовій частині НОМЕР_1 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 1.5 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністерства оборони України № 280 від 22.05.2017 року, в редакції наказу Міністерства оборони України №44 від 14 лютого 2020 року, військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень). Командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.

Отже, військова частина НОМЕР_1 зарахована на фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_2 . Тобто, військова частина НОМЕР_2 проводить фінансові розрахунки на підставі відповідних документів поданих військовою частиною НОМЕР_1 .

Отже, належним відповідачем за позовними вимогами щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані позивачем календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, є Військова частина НОМЕР_2 , оскільки Військова частина НОМЕР_1 перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 .

На підставі викладеного, з метою належного захисту порушених прав позивача, суд вважає необхідним зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2017 роки, оскільки Військова частина НОМЕР_1 перербуває у підпорядкуванні та фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 .

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача стягнути з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із ч.2 ст.134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певну суму, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (269).

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано до суду:

1) договір про надання правової допомоги від 31.03.2021 (а.с.15-17), який укладено між ТОВ «Подільський юридичний центр» (Виконавець) та ОСОБА_1 (Клієнт), відповідно до п.1.1 якого, Виконавець надає Клієнту правову допомогу. Відповідно до п.3.1. договору, гонорар, що клієнт сплачує Виконавцю, встановлюється в акті наданих послуг, що підписується сторонами;

2) рахунок-фактура №4/31/2-03/21-юп від 31.03.2021 (а.с.18) на суму 1000,00 грн (надання послуг з питань оскарження дій (бездіяльності) військової частини в частині не проведення нарахування та виплати Клієнту грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбачені пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ;

3) квитанція №Р24АС1613 від 10.04.2021 на суму 1000,00 грн (а.с.19);

4) акт приймання-передвчі наданих послуг №4/31/2-03/21-юп від 25.05.2021 на суму 1000,00 грн.

Дослідивши вищезазначені заяву та докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, суд враховує відсутність заперечень відповідачів, щодо суми витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить розподілити.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказана позиція узгоджується з позицією, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанові Верховного Суду від 03.08.2021 у справі №480/3172/20.

Таким чином, враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, значення справи для позивача, предмет позову та обсяг задоволених позовних вимог, те, що дана справа відноситься до категорії справ незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження у порядку ст.263 КАС України у письмовому провадженні, суд доходить висновку, що заявлений представником позивача до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу не є завищеним.

Відтак, суд вважає клопотання представника позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу обґрунтованим та що його слід задовольнити шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача у розмірі 1000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до ч.1. ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 262, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2017 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2017 роки.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ,, РНОКПП: НОМЕР_5 ).

Відповідачі:

-Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 );

-Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя О.В. Глуханчук