Справа № 460/51/20
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2021-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 листопада 2021 року м. Рівне №460/51/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Управління соціального захисту населення Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області
про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач 1), Управління соціального захисту населення Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області (далі - відповідач 2), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати відмову у формі листа відповідача 1 від 15.11.2019 №2430/02.9 щодо розгляду заяви від 11.10.2019 про перерахунок пенсії з урахуванням частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати відповідача 1 здійснити перерахунок та виплату пенсії з 11.10.2019 з урахуванням положень частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині збільшення пенсії за кожний повний рік страхового стажу понад 15 років, із урахуванням фактично проведених виплат;

- зобов`язати відповідача 1 провести нарахування та виплату доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати відповідача 1 здійснити перерахунок додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до частини третьої статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати відповідача 1 провести з 17.07.2018 нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення (в зоні гарантованого добровільного відселення), на підставі статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати відповідача 2 провести з 17.07.2018 нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, віднесеній до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі 40 процентів від мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та перебуває на обліку у відповідача 1 як отримувач пенсії за віком. Також вказала, що у зв`язку з набуттям статусу постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, вона має право на отримання доплати до пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбачених статтями 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно. Разом з тим, позивач стверджує, що нарахування та виплату вказаних вище доплати та додаткової пенсії відповідач 1 здійснював в менших розмірах, аніж було передбачено законодавством. Зокрема, пояснила, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» не встановлював жодних обмежень з приводу застосування статей 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таке обмеження було реалізоване законодавцем у Законі України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», який набрав чинності з 03.08.2014 та встановлював, що норми і положення статей 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку і розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2014 рік. Тобто, у період з 1 січня до 2 серпня 2014 року орган Пенсійного фонду України мав нараховувати позивачу доплату до пенсії та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірах, передбачених безпосередньо нормами статей 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не встановлених Кабінетом Міністрів України. Однак, всупереч вимогам чинного тоді законодавства, нарахування та виплата вказаних вище доплати та додаткової пенсії у період з 1 січня до 2 серпня 2014 року здійснювались у розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210. Також, позивач вказує, що з 01.01.2015 виплату особам, віднесеним до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, доплати до пенсії в розмірах, передбачених статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», припинено у зв`язку з внесенням змін до цього Закону. Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 вказані зміни були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), чим, на переконання позивача, було відновлено її право на отримання з 17.07.2018 без обмеження кінцевим строком доплати до пенсії в розмірах, передбачених безпосередньо нормами статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Крім того, позивач звертає увагу на те, що відповідач 1 здійснює нарахування підвищення до її пенсії за понаднормовий стаж лише на умовах статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте, такі дії відповідача 1 позивач вважає протиправними, оскільки розрахункова величина доплати за понаднормовий стаж для неї, як для особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи, має пільговий характер та повинна розраховуватись також на умовах частини другої статті 56 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Між тим, позивач стверджує, що постійно проживає у населеному пункті, який віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (внаслідок Чорнобильської катастрофи). Позивач звернулась до відповідача 2 із заявою, в якій просила провести нарахування й виплату їй щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, передбаченої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 17.07.2018 без обмеження кінцевим строком. Проте, відповідач 2 повідомив позивачу, що підстави для нарахування та виплати вказаної щомісячної грошової допомоги відсутні. Не погоджуючись із такими рішеннями (діями) відповідачів, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 08.01.2020 позовна заява залишалась без руху.

Ухвалою суду від 31.01.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №460/51/20 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Того ж дня, ухвалою суду провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №510/1286/16-а.

У встановлений судом строк відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що 19.06.2011 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», яким передбачено, зокрема, що у 2011 році положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік. Таким чином, з прийняттям Верховною Радою України зазначеного Закону, визначення порядку та розмірів виплат вказаній категорії громадян делеговано Кабінету Міністрів України. В подальшому, Урядом були прийняті постанови від 06.07.2011 №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» та від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказані постанови Кабінету Міністрів України були чинними й підлягали застосуванню, зокрема, впродовж 2014 року та 2018-2021 років. Також, відповідач 1 звертає увагу суду на те, що 11.10.2017 у відповідній частині набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії» від 03.10.2017 №2148-VII, яким норму частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» доповнено словами та цифрами» «у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідач 1 стверджує, що позивач не виявила бажання перейти на пенсію за віком на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а залишилася на пенсії за віком, розмір якої обчислений на умовах частини першої статті 27 вказаного Закону. Таким чином, відповідач вказує, що з 01.10.2017 розмір доплати до пенсії позивача за понаднормовий стаж правомірно визначений відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто на умовах статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Водночас, відповідач 1 звертає увагу на те, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, встановлений статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки пенсія є щомісячним платежем та про порушення своїх прав позивач мала дізнатися у наступному місяці після отримання пенсії у неналежному розмірі. З огляду на зазначене, відповідач 1 стверджує, що в спірних правовідносинах він діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, тобто не порушуючи вимог статті 19 Конституції України, а тому, просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідач 2 своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, хоча про відкриття провадження в адміністративній справі №460/51/20 та її розгляд повідомлявся належним чином, а тому, керуючись положеннями частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд також враховує, що відповідно до частини четвертої статті 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Ухвалою суду від 05.05.2021 провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 01.11.2021 позов в частині позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести нарахування та виплату доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 01.01.2014 по 02.08.2014, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до частини третьої статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести з 17.07.2018 по 27.06.2019 нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення (в зоні гарантованого добровільного відселення), на підставі статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язання Управління соціального захисту населення Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області провести з 17.07.2018 по 27.06.2019 нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, віднесеній до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі 40 процентів від мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний рік - залишено без розгляду.

Таким чином, позовними вимогами у справі є:

- визнання протиправною та скасування відмови у формі листа Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 15.11.2019 №2430/02.9 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.10.2019 про перерахунок пенсії з урахуванням частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 11.10.2019 з урахуванням положень частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині збільшення пенсії за кожний повний рік страхового стажу понад 15 років, із урахуванням фактично проведених виплат;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести з 28.06.2019 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення (в зоні гарантованого добровільного відселення), на підставі статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язання Управління соціального захисту населення Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області провести з 28.06.2019 нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, віднесеній до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі 40 процентів від мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

В силу приписів частини четвертої статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши заяви по суті справи, з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 13.01.1995 (а.с.20).

Протягом спірного періоду позивач проживає у селі Вичівка Зарічненського району Рівненської області, яке відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, що підтверджується належним чином засвідченими копіями паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого Зарічненським РВ УМВС України в Рівненській області 24.02.2001 (а.с.17-18)Ю, та не заперечується сторонами.

ОСОБА_1 не працює, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області та отримує пенсію за віком за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (з 27.06.2019), а з 21.02.2020 - відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення», що підтверджується протоколами призначення (перерахунку) пенсії позивача від 27.06.2019 та 21.02.2020.

На звернення позивача від 02.10.2019 щодо надання інформації про розміри належних їй виплат щомісячної грошової допомоги, передбаченої статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 17.07.2018 по жовтень 2019 року, відповідач 2 листом від 13.11.2019 №01/14-2220 повідомив про відсутність підстав для нарахування та виплати вказаної допомоги, оскільки Законом України від 28.12.2014 №76-VIII зазначену статтю виключено (а.с.31,32).

У свою чергу, 11.10.2019 позивач звернулася до відповідача 1 із заявами, у яких просила надати інформацію щодо розміру належних їй та виплачених за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 доплати до пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбачених статтями 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також щодо розміру належної їй та виплаченої за період з 17.07.2018 по жовтень 2019 року доплати до пенсії, встановленої статтею 39 згаданого Закону (а.с.27,29). Зазначене не заперечується й відповідачем 1 у відзиві на позовну заяву.

У відповідь на вказані заяви, листами від 15.11.2019 №5790/02.9 та №5791/02.9 Зарічненський відділ обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомив ОСОБА_1 , що обчислення і виплата їй доплати до пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбачених статтями 39, 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідно, за періоди з 01.01.2014 по 02.08.2014 та з 17.07.2018 здійснені у відповідності до вимог чинних тоді постанов Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 №745 та від 23.11.2011 №1210, а саме: доплату до пенсії по статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 10,50 грн; додаткову пенсію по статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - 113,88 грн (а.с.28,30).

Крім того, 11.10.2019 позивач звернулася до відповідача 1 із заявою, у якій просила провести перерахунок її пенсії на підставі частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.22-24).

Проте, листом від 15.11.2019 за №2430/02.9 Зарічненський відділ обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для перерахунку пенсії у зв`язку із понаднормовим стажем на умовах частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з мотивів, аналогічних наведеним у відзиві на позовну заяву.

Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом для захисту своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Основного Закону, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон №1058-ІV), який набрав чинності 01.01.2004.

Так, відповідно до частини першої статті 4 Закону №1058-ІV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною першою статті 9 Закону №1058-ІV передбачено, що в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

При цьому, пунктом 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV встановлено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону №796-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

За результатами аналізу наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що законодавцем надано право особі обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені загальним Законом №1058-ІV або спеціальним Законом №796-XII.

Відповідно до статті 39 Закону №796-XII (у редакції, що діяла до 01.01.2008), громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті.

В подальшому, дія норм статті 39 Закону №796-ХІІ неодноразово обмежувалася законодавцем. Такі обмеження реалізовувалися Верховною Радою України у законах про Державний бюджет України як шляхом викладення вказаних норм в іншій редакції, так і шляхом делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення порядку та розміру доплати до пенсії, передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на відповідний календарний рік.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14.06.2011 №3491-VI (далі - Закон №3491-VІ) розділ VІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнено пунктом 4, яким визначено, зокрема, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік (положення пункту 4 розділу VІІ Закон №3491-VІ визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційним) згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 №20-рп/2011).

Відтак, Законом №3491-VІ Кабінету Міністрів України надано повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтею 39 Закону №796-ХІІ, розміри доплат до пенсії непрацюючим пенсіонерам, віднесеним до 2-4 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

На виконання пункту 7 Закону №3491-VІ, 06.07.2011 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» №745 (далі - Постанова №745), яка набрала чинності з 23.07.2011 та приписами якої визначені інші розміри доплати до пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 №1210 затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №1210).

Отже, зміна правового регулювання спірних правовідносин відбулася 23.07.2011 у зв`язку із набранням чинності Постановою №745, у якій Кабінет Міністрів України реалізував своє право на встановлення розмірів соціальних виплат, передбачених для постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, й статтею 39 Закону №796-ХІІ.

Обмеження дії норм статті 39 Закону №796-ХІІ відбулося після прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 №1622-VII (далі - Закон №1622-VІІ), який набрав чинності 03.08.2014.

Так, Законом №1622-VІІ розділ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 №719-VІІ (далі - Закон №719-VІІ) доповнено, зокрема, пунктом 6-7, згідно з яким норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII (далі - Закон №79-VІІІ), пунктом 63 якого розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України доповнено пунктом 26, яким установлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що вказані вище положення Закону №79-VІІІ не були визнанні неконституційними.

Таким чином, з 01.01.2015, із набуттям чинності Закону №79-VІІІ, Кабінету Міністрів України надані повноваження щодо визначення розміру і порядку виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених, зокрема, Законом №796-ХІІ.

Наведене вище узгоджується з приписами пункту 3 статті 116 Конституції України, відповідно до яких Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту.

Стаття 39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015, була викладена так:

«1. Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

2. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

3. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України».

Разом з тим, 28.12.2014 прийнято Закон України №76-VІІІ, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону №796-ХІІ шляхом виключення статей 31, 37, 39 та 45. Вказаний Закон набрав чинності 01.01.2015.

У свою чергу, 04.02.2016 прийнято Закон України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №987-VIII (далі - Закон №987-VІІІ), який набрав чинності з 01.01.2016, а також включив до Закону №796-ХІІ статтю 39 наступного змісту: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ, та вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

При цьому, Конституційним Судом України зазначено, що обмеження чи скасування Законом №76-VІІІ пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон №76-VІІІ у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

Суд також зауважує, що у рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону №796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом №76-VІІІ, проте застережень щодо порядку застосування статті 39 вказаного Закону зазначене Рішення не містить.

Стаття 39 у редакції Закону №987-VІІІ, яка чинна з 01.01.2016, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак, редакція статті 39 №796-ХІІ, яка була чинна до 01.01.2015, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян, як: 1) особи, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю); 2) непрацюючі пенсіонери, які проживають на цих територіях; 3) студенти, які там навчаються; 4) пенсіонери, які працюють у зонах радіоактивного забруднення; 5) громадяни, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відновлення дії попередньої редакції положень нормативно-правового акта - статті 39 Закону №796-ХІІ до внесення змін Законом №76-VІІІ спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність із 01.01.2016 статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №987-VІІІ. І ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та статті 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.

Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Отже, з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018 №6-р/2018 відновлено право позивача на отримання нею доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ.

Водночас, вирішуючи питання про належний до виплати розмір згаданої вище доплати, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 63 Закону №796-ХІІ, фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначені у Бюджетному кодексі України (далі - БК України).

Відповідно до частини першої статті 23 БК України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачене законом про Державний бюджет України.

Як встановлено вище судом, з 01.01.2015 Кабінету Міністрів України були надані повноваження щодо визначення розміру і порядку виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених, зокрема, Законом №796-ХІІ.

Проте, з 17.07.2018 рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015 в частині, яка не змінена Законом №987-VІІІ.

А тому, з 17.07.2018 стаття 39 Закону №796-ХІІ має наступний зміст:

«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення

Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати».

В іншій частині стаття 39 Закону №796-ХІІ діє у редакції Закону №987-VІІІ.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №240/4937/18 (провадження №11-150заі19) та враховується судом в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з 17.07.2018 позивач мала право на щомісячне отримання доплати до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону №796-ХІІ.

Отже, вимоги позивача в частині, що стосуються зобов`язання відповідача 1 нарахувати та виплатити доплату до пенсії, передбачену статтею 39 Закону №796-ХІІ, за період з 28.06.2019 підлягають задоволенню судом.

Разом з тим, суд зауважує, що у позовній заяві позивач просить зобов`язати відповідача 1 з 17.07.2018 здійснити нарахування та виплату доплати до пенсії, передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ, у розмірі, визначеному Порядком №1210.

На переконання суду, позивач, дізнавшись про порушення свого права на отримання доплати до пенсії в належному розмірі та бажаючи захистити його в судовому порядку, обрала неналежний спосіб захисту, оскільки просить відновити порушене право у спосіб, який суперечить законодавству.

Тому, з метою забезпечення повного та ефективного захисту порушених прав позивача та на підставі пункту 10 частини другої статті 245 КАС України, суд вважає за необхідне прийняти рішення про застосування іншого способу захисту, а саме: зобов`язання відповідача 1 здійснити нарахування та виплату позивачу, починаючи з 28.06.2019, доплати до пенсії, передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ, у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Між тим, оцінюючи доводи відповідача 1 про те, що позивач не зверталася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про перерахунок пенсії встановленої форми, а відповідь-роз`яснення (довідки) пенсійного органу не є рішенням про відмову у перерахунку пенсії, суд зауважує, що за змістом листів від 15.11.2019 №5790/02.9 та №5791/02.9 відповідач 1 не покликався на таку підставу для відмови у перерахунку пенсії позивача, як невідповідність поданої нею заяви установленій законодавством формі.

При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27.11.2019 у справі №748/696/17, відповідно до якого у випадку, коли заява очевидно дає змогу оцінити намір заявника (пенсіонера), відмова у її розгляді по суті з огляду на невідповідність встановленій формі вважатиметься надмірним формалізмом, наслідком чого є порушення прав та інтересів позивача як пенсіонера (верстви населення, яка навпаки потребує особливої уваги з боку держави в частині дотримання конституційних гарантій).

Крім того, за результатами аналізу змісту відзиву на позовну заяву, судом встановлено, що відповідач однозначно був обізнаний про намір позивача домогтися саме перерахунку розміру пенсії, а не реалізувати передбачене нормами Закону України «Про звернення громадян» загальне право подавати (надсилати) звернення у вигляді заяви довільної форми до органів державної влади.

А тому, аргументи відповідача 1 щодо невідповідності заяв позивача про перерахунок пенсії встановленій законодавством формі не заслуговують на увагу суду.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною та скасування відмови у формі листа відповідача 1 від 15.11.2019 №2430/02.9 щодо розгляду її заяви від 11.10.2019 про перерахунок пенсії з урахуванням частини другої статті 56 Закону №796-ХІІ, а також зобов`язання відповідача 1 здійснити такий перерахунок з 11.10.2019, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 2 статті 56 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії за віком, право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком №1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку.

Суд звертає увагу, що з 11.10.2017 у відповідній частині набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII (далі - Закон №2148-VIII), яким внесено зміни до Закону №796-ХІІ. Зокрема, пункт 2 статті 56 Закону №796-ХІІ доповнено словами і цифрами «у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказані вище зміни до Закону №796-ХІІ застосовуються з 01.10.2017 (пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2148-VIII).

Таким чином, пунктом 2 статті 56 Закону №796-ХІІ у редакції, яка застосовується з 01.10.2017, передбачено, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком №1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку, у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини другої статті 27 Закону №1058-ІV, за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону. При цьому частина розміру пенсії за віком, обчислена за раніше діючим законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, визначених законом для відповідних категорій пенсіонерів, та не може бути нижчою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли на день набрання чинності цим Законом.

Аналіз вказаних вище правових норм свідчить на користь того, що з моменту призначення позивачу пенсії за віком, правове регулювання відносин в сфері пенсійного забезпечення осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, змінилося і у зв`язку з такими змінами Закон №796-ХІІ пов`язує збільшення пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад стаж, встановлений пунктом 2 статті 56 цього Закону, з призначенням пенсії на умовах, визначених частиною другою статті 27 Закону №1058-ІV.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами у поданих ними заявах по суті, що позивач не виявила бажання перейти на пенсію за віком на умовах частини другої статті 27 Закону №1058-ІV, а залишилась на пенсії за віком на умовах частини першої статті 27 цього Закону. Тому, на переконання суду, відповідач 1 правомірно відмовив позивачу у перерахунку пенсії відповідно до пункту 2 статті 56 Закону №796-ХІІ із збільшенням пенсії на один відсоток заробітку за кожний рік роботи понад стаж 15 років, але не вище 75 відсотків заробітку.

Суд наголошує, що у зв`язку зі зміною правового регулювання спірних правовідносин, відповідач 1 позбавлений можливості виплачувати позивачу доплату до пенсії за понаднормовий стаж на умовах, передбачених пунктом 2 статті 56 Закону №796-ХІІ, у редакції, що діяла до внесення відповідних змін Законом №2148-VIII.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.10.2019 у справі №809/627/18 (адміністративне провадження №К/9901/59503/18).

Також, суд враховує рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Валентина Никанорівна Великода проти України», в якому ЄСПЛ дійшов висновку про те, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Крім того, ЄСПЛ констатував, що подальша дія судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, були внесені зміни.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною відмови відповідача 1 у здійсненні перерахунку пенсії позивача відповідно до пункту 2 статті 56 Закону №796-ХІІ, а також зобов`язання останнього здійснити такий перерахунок.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідача 2 провести з 28.06.2019 нарахування та виплату щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону №796-ХІІ, то суд виходить з наступного.

Згідно з приписами частини третьої статті 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у зразковій справі №240/4946/18 вказано, що це рішення суду є зразковим для справ щодо звернення до суду осіб, що мають статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та проживають у населених пунктах, жителям яких з 01.04.1991 виплачується щомісячна грошова допомога у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, відповідно до додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106, з адміністративними позовами до управлінь праці та соціального захисту населення районних державних адміністрацій, на обліку яких перебувають позивачі, з позовними вимогами щодо нарахування та виплати щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону №796-XII.

Також, визначено обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права, а саме: позивач - особа, що має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та проживає в населеному пункті, жителям якого з 01.04.1991 виплачується щомісячна грошова допомога у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, відповідно до додатку 2 до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; відповідач - управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації, на обліку якого перебуває позивач; предмет спору - нарахування та виплата щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону №796-XII.

Разом з тим, Великою Палатою Верховного Суду зауважено, що на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі, може впливати подальша зміна законодавства, що регулює ці правовідносини, та інший предмет спору у подібних правовідносинах.

Враховуючи вищевикладене, за ознаками типової справи, які наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 за результатами розгляду зразкової справи №240/4946/18, дану справу у відповідній частині позовних вимог необхідно визнати типовою та, в силу приписів частини третьої статті 291 КАС України, при ухваленні рішення у цій справі, суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові, які полягають у наступному.

Згідно з частиною другою статті 95 Основного Закону, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Пунктом 3 статті 116 Конституції України визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України належить забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Як встановлено вище судом, рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 №20-рп/2011 та від 25.01.2012 №3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Аналізуючи положення статті 1 Закону №796-XII, суд враховує, що зазначений нормативно-правовий акт спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Відповідно до положень статті 37 Закону №796-XII (у редакції, чинній з 09.07.2007), громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в таких розмірах:

- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - 30 процентів від мінімальної заробітної плати;

- у зоні гарантованого добровільного відселення - 40 процентів від мінімальної заробітної плати;

- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - 50 процентів від мінімальної заробітної плати.

Перелік населених пунктів, жителям яких виплачується щомісячна грошова допомога, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Ця допомога виплачується щомісячно за місцем роботи, пенсіонерам - органами, які виплачують пенсію, непрацюючим громадянам - місцевими державними адміністраціями або виконавчими органами рад за місцем проживання. Виплата за два і більше місяців забороняється.

Підпунктом 8 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 №107-VI (далі - Закон №107-VI) текст статті 37 Закону №796-XII викладено у новій редакції, за якою громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, виплачується щомісячна грошова допомога у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Перелік населених пунктів, жителям яких виплачується щомісячна грошова допомога, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Ця допомога виплачується щомісячно органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації. Виплата за два і більше місяців забороняється.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 положення пункту 28 розділу ІІ Закону №107-VI визнано неконституційними.

У 2012-2014 роках, на підставі законів України про Державний бюджет України на відповідні роки, норми і положення статті 37 Закону №796-XII застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

01.01.2015 набрав чинності Закон №76-VIII, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого виключено, зокрема, статтю 37 Закону №796-XII.

Тобто, з 01.01.2015 нарахування та виплата громадянам щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону №796-ХІІ, припинена у зв`язку із відповідними законодавчими змінами.

Механізм використання, обліку, звітності і контролю за використанням коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, головним розпорядником яких є Мінсоцполітики, визначений Порядком використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 №936 (далі - Порядок №936).

Так, відповідно до пункту 3 Порядку №936 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), призначення громадянам компенсацій, допомоги певних видів та надання пільг здійснюється за єдиною заявою відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 №1146 «Про вдосконалення механізму надання соціальної допомоги».

Виплата компенсацій, допомоги певних видів та надання пільг у разі, коли вперше встановлено відповідний статус постраждалої особи і видано відповідне посвідчення, проводиться з дня подання громадянином заяви, але не раніше ніж з дня видачі йому посвідчення встановленого зразка.

У разі зміни категорії постраждалої особи, її групи інвалідності або посвідчення проведення виплати поновлюється з дня припинення останньої виплати за умови, що особа мала право на такі виплати та повідомила про це уповноважений орган протягом трьох місяців.

У разі зміни зареєстрованого місця проживання (перебування) або місця роботи постраждала особа для отримання виплати за новим місцем проживання (перебування) або місцем роботи не пізніше ніж через три місяці подає заяву та довідку про отримані виплати (нарахування) за попереднім місцем проживання (перебування).

З огляду на наведене, слід дійти висновку, що призначення і виплата громадянам соціальних допомог, компенсацій та надання пільг здійснюється лише після подання особою відповідної заяви, форма якої затверджується Мінсоцполітики.

17.08.2002 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №1146 «Про вдосконалення механізму надання соціальної допомоги», пунктом 3 якої зобов`язано Міністерство праці та соціальної політики до 01.10.2002 затвердити форму заяви для призначення всіх видів соціальної допомоги та підготувати рекомендації щодо відповідної організації роботи місцевих органів праці та соціального захисту населення.

Разом з тим, суд зауважує, що форма згаданої вище заяви Міністерством праці та соціальної політики затверджена наказом №441 лише 21.04.2015. При цьому, у вказаній заяві відсутній такий вид соціальної допомоги, як щомісячна грошова допомога у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановлена статтею 37 Закону №796-ХІІ, оскільки Законом №76-VIII статтю 37 Закону №796-ХІІ виключено.

Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VIII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Отже, вказаним рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 37 Закону №796-XII, яка з 17.07.2018 є чинною.

Суд повторно зазначає, що згідно з приписами статті 63 Закону №796-XII, фінансування витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

При цьому, відповідно до підпункту 5 пункту 63 розділу І Закону №79-VIII, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України доповнено пунктом 26, за змістом якого норми і положення, зокрема, статті 37 Закону №796-XII застосовуються у порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Водночас, після прийняття наведеного вище рішення Конституційного Суду України, впродовж 2018-2021 років, Кабінет Міністрів України в особі Мінсоцполітики будь-яких змін до переліку видів соціальної допомоги у формі єдиної заяви про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, затвердженої наказом Мінсоцполітики від 21.04.2015 №441, щодо щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону №796-ХІІ, не вносив.

Таким чином, суд дійшов висновку, що особи, які мають статус потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи та проживають на територіях зон радіоактивного забруднення, фактично позбавлені правової можливості подати заяву про призначення їм щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановленої статтею 37 Закону №796-ХІІ, оскільки законодавчо визначена форма такої заяви не передбачає відповідного виду соціальної допомоги.

З урахуванням викладеного, на переконання суду, за відсутності встановленої законодавством форми заяви про призначення щомісячної грошової допомоги у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, передбаченої статтею 37 Закону №796-ХІІ, подання позивачем як особою, яка має право на таку допомогу, відповідної заяви довільного зразка є прийнятним.

Таким чином, на переконання суду, після прийняття Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018 №6-р/2018 відповідач 2, отримавши заяву позивача про нарахування та виплату допомоги, передбаченої статтею 37 Закону №796-ХІІ, мав відновити її нарахування та виплату. До того ж, відповідачем 2 не надано суду будь-якого рішення чи іншого управлінського документа про зняття позивача з обліку як отримувача допомоги, встановленої статтею 37 Закону №796-ХІІ.

Поряд з цим, суд зауважує, що Управлінням соціального захисту населення Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області як суб`єктом владних повноважень у даному спорі не надано відзиву на позовну заяву, що згідно з положеннями частини четвертої статті 159 КАС України, кваліфікується судом як визнання позову.

Суд враховує, що бездіяльністю є певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї посадових обов`язків і згідно із законодавством України. Тобто, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У сукупності викладених обставин, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача 2 щодо ненарахування та невиплати позивачу з 28.06.2019, тобто в межах шестимісячного строку, що передував зверненню до суду із даним позовом, щомісячної грошової допомоги, встановленої статтею 37 Закону №796-ХІІ, є протиправною, а тому, суд вважає за необхідне позовні вимоги у цій частині задовольнити.

Разом з тим, суд звертає увагу, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VІІІ, яким установлено розрахункову величину в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення статті 37 Закону №796-XII щодо обчислення щомісячної грошової допомоги у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача 2 нарахувати та виплатити позивачу щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановлену статтею 37 Закону №796-ХІІ, в розмірі 40 % від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 28.06.2019.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За правилами частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході судового розгляду справи не довів повної правомірність своєї поведінки у спірних правовідносинах. Натомість, доводи та аргументи позивача, якими остання обґрунтовувала заявлені позовні вимоги, знайшли своє часткове підтвердження за наслідками розгляду справи по суті, а тому, позов підлягає до задоволення частково.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028; ), Управління соціального захисту населення Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області (вул. Грушевського, 1, смт. Зарічне, Рівненська область, 34000; ) про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести з 28.06.2019 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення (в зоні гарантованого добровільного відселення), на підставі статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі двох мінімальних заробітних плат (згідно із Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік).

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Зарічненської районної державної адміністрації Рівненської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, встановлену статтею 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі 40 % від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 28.06.2019.

У задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування відмови у формі листа Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 15.11.2019 №2430/02.9 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.10.2019 про перерахунок пенсії з урахуванням частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 11.10.2019 з урахуванням положень частини другої статті 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині збільшення пенсії за кожний повний рік страхового стажу понад 15 років, із урахуванням фактично проведених виплат - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 01 листопада 2021 року.

Суддя С.А. Борискін