Справа № 160/13008/21
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2021-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до головного управління ДПС у Дніпропетровській області, у якій позивач просить:
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає приписам встановленим Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженій наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 та критеріям, що визначені у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вказує, що будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець, позивач одночасно виконував і виконує роботу за трудовим договором, тобто був та є працівником у розумінні Податкового кодексу України.
З 01.01.2012 р. по теперішній час ОСОБА_1 працює в комунальному підприємстві Центральна міська лікарня Покровської міської ради Дніпропетровської області на посаді лікаря-офтальмолога. Підприємством, де він працює, систематично сплачується єдиний соціальний внесок з його заробітної плати, як з найнятого працівника. Фактично він не здійснює та не веде господарської діяльності та доходи не отримує.
Однак, покладення на позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірною вимогою є надмірним тягарем та фактично подвійним обкладенням ЄСВ одного й того самого доходу, оскільки єдиним доходом є заробітна плата.
Отже, позивач є найманим працівником, тобто застрахованою особою, за яку єдиний внесок сплачує мій роботодавець.
З огляду на вищевикладене та приписи ч.2 ст.2 КАС України, ОСОБА_1 вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувану податкову вимогу, діяв у порушення вимог ст. 19 Конституції України щодо обов`язку діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
На думку позивача, оскаржувана вимога є протиправною, сформованою без встановлених законом підстав та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою запропоновано відповідачу у разі невизнання адміністративного позову протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання (вручення) копії цієї ухвали, надати відзив на позовну заяву.
28.08.2021 року за допомогою засобів поштового зв`язку до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до інформаційно-телекомунікаційної системи податкового органу ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області (ДПІ у м. Покров) як фізична особа - підприємець з 29 березня 2006 року. Підприємницьку діяльність здійснює на загальній системі оподаткування та відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є платником єдиного внеску.
За період ІV кварталу 2019 року по строку 20 січня 2020 року нараховано 2754,18 грн., за період II кварталу 2020 року по строку 20 липня 2020 року нараховано 1039,06 грн., за період III кварталу 2020 року по строку 19 жовтня 2020 року нараховано 3178,12 грн., за період ІV квартал 2021 року по строку 19 січня 2021 року нараховано 2200,00 грн.
Станом на 31 січня 2021 року сума боргу (недоїмки) становила 9171,36 грн.
Вказує, що облікові дані з інформаційної системи органу доходів і зборів є такою ж самостійної підставою для формування вимог, як і акти перевірки чи податкова звітність.
Відповідач також зазначає, що твердження позивача про те, що ним не здійснюється підприємницька діяльність не є підставою для несплати єдиного внеску, оскільки суперечить приписам пункту 2 частини першої статті 7 Закону Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Таким чином, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.
08.09.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що у відзиві відповідач жодним чином не зазначив та не навів аргументів про те, що в період, за який позивачу було нараховано ГУ ДПС у Дніпропетровській області спірну суму ЄСВ, останній працював як найманий працівник та по теперішній час працює в Комунальному підприємстві Центральна міська лікарня Покровської міської ради Дніпропетровської області на посаді лікаря-офтальмолога, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_2 , довідками про доходи № 38, 39, 40 від 15.07.2021 р., які містять відомості з 01.01.2019 р. по 30.06.2021 р. Підприємством, де працює позивач, як роботодавцем та як податковим агентом систематично здійснювалося відрахування та сплачувався єдиний соціальний внесок з заробітної плати ОСОБА_1 , як з найнятого працівника, що підтверджується формою ОК-5, виданою ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.
Вказує, що він не здійснює та не веду господарську діяльність та доходи не отримує. Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності суду не надано. Відповідач про наявність таких доходів не зазначив.
Таким чином, ОСОБА_1 зазначає, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VІ він є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржена вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
16.09.2021 року від відповідача надійшли заперечення, у яких підтримано позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.
Пунктом 3 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що дана справа є справою незначної складності та згідно зі ст.ст. 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КА України) за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
Надана позивачем виписка ПФУ з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 (дата формування виписки 19.07.2021 року) містить індивідуальні відомості про позивача, як про застраховану особу, а саме про те, що страхувальниками позивача, як застрахованої особи, протягом 1999 року, 2000 року, 2001 року, 2002 року, 2003 року, 2004 року, 2005 року, 2006 року, 2007 року, 2008 року, 2009 року, 2010 року, 2011 року, 2015 року, 2016 року, 2017 року, 2018 року, 2019 року, 2020 року та 2021 року у відповідних періодах сплачувались страхові внески.
З 01.01.2012 року по теперішній час позивач працює у комунальному підприємстві Центральна міська лікарня Покровської міської ради Дніпропетровської області на посаді лікаря-офтальмолога, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки НОМЕР_2 , копіями довідок про доходи № 38, 39, 40 від 15.07.2021 р., виданих КП "Центральна міська лікарня Покровської міської ради Дніпропетровської області.
Наданими позивачем копіями довідок № 38, 39, 40 від 15.07.2021 р., виданих КП Центральна міська лікарня Покровської міської ради Дніпропетровської області, підтверджується факт нарахування від суми сукупного доходу позивача ЄСВ за період з 01.01.2019 року по 01.07.2021 року.
Зі змісту вимоги про сплату боргу вбачається, що остання сформована на підставі даних інформаційної системи податкових органів.
Правомірність та обґрунтованість вказаної вимоги є предметом спору у даній справі.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.
Відповідно до підпункту 14.1.195 пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) працівник це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 року №2464-VI (далі Закон №2464-VI).
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Враховуючи положення ч. 3 ст. 6 Закону №2464-VI, вказані обов`язки поширюються на фізичних осіб-підприємців.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Водночас, з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено того факту, що позивач є платником єдиного внеску як фізична особа - підприємець, факту здійснення позивачем підприємницької діяльності та одержання від неї доходу, як фізичною особою підприємцем.
Натомість, матеріалами справи підтверджується факт того, що позивач є застрахованою особою, зокрема, починаючи з 01.01.2012 року по теперішній час, відповідні соціальні внески за яку, нараховуються та сплачуються страхувальником роботодавцем.
Верховним Судом за результатами розгляду касаційної скарги у адміністративній справі № 440/2149/19, 04.12.2019 року сформульовано правовий висновок, відповідно до змісту якого, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Отже, як встановлено судом, позивач є найманим працівником, тобто застрахованою особою, за яку єдиний внесок сплачує його роботодавець.
Відповідно до частини другої статті 5 Закону №2464-VI взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року у справі Рисовський проти України підкреслено особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (параграф 70).
Оскільки встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що позивач з 01.01.2012 року по дату ухвалення рішення у справі перебуває у трудових відносинах як найманий працівник та за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем не було надано доказів здійснення позивачкою підприємницької діяльності, у цей періоді, суд робить висновок про неправомірність нарахування відповідачем єдиного внеску на соціальне страхування згідно оскаржуваної вимоги.
Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене та приписи ч. 2 ст. 2 КАС України, суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувану податкову вимогу, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, і, як наслідок, виключається правомірне нарахування позивачу будь-яких сум недоїмок зі сплати єдиного внеску за вказаний період.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При задоволенні позову стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, що документально підтверджується квитанцією №33 від 27.07.2021 року.
Отже, враховуючи задоволення позовної заяви, сплачений позивачем судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук