Справа № 320/5434/21
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2021-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2021 року справа №320/5434/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Коздровської К.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області №96 від 28.01.2021 про перерахунок пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області прийняти рішення про призначення та виплату судді у відставці ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового отримання у розмірі 86% суддівської винагороди;

- зобов`язати Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 86% суддівської винагороди згідно із довідкою №559, виданою 24.12.2020 Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Київській області, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 22.12.2020;

- стягнути з Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді правничої допомоги у розмірі 5000,00 грн.;

- звернути до негайного виконання рішення суду в межах суми стягнення суддівської винагороди за один місяць;

- зобов`язати Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області подати в 15-ти денний строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що Указом Президента України від 23 квітня 2008 року №392/2008 позивача призначено на посаду судді Рокитнянського районного суду Київської області строком на 5 років. В подальшому Указом Президента України від 02 квітня 2011 року №345/2011 позивача переведено на посаду судді Богуславського районного суду Київської області у межах п`ятирічного строку. Постановою Верховної Ради України від 16 травня 2013 року №250-VІІ позивача обрано суддею Богуславського районного суду Київської області безстроково.

02 січня 2019 року позивач звернувся до Вищої ради правосуддя із заявою про звільнення його з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

Рішенням ВРП від 09 квітня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви позивача у зв`язку з відсутністю необхідного для звільнення у відставку стажу роботи, оскільки не зараховано період роботи адвокатом до стажу, що дає право на відставку судді.

Позивач продовжив здійснювати свої повноваження та з метою захисту свого права на відставку звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення ВРП від 09 квітня 2019 року.

Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 вересня 2020 року апеляційна скарга позивача задоволена. Рішення Верховного Суду від 11 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано протиправним та скасовано рішення ВРП від 09 квітня 2019 року та зобов`язано ВРП повторно розглянути заяву позивача від 02 січня 2019 року про звільнення з посади судді у відставку з урахуванням висновків суду.

При цьому Суд прийшов до висновку, оскільки позивач має стаж роботи на посаді помічника прокурора, який врахований ВРП відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 43 Закону України «Про статус суддів», чинного на день призначення позивача на посаду судді, а також інший стаж роботи, зокрема зайняття ОСОБА_1 адвокатською діяльністю, який міг бути врахований для призначення позивача на посаду судді, то наявні підстави для застосування положень частини другої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та врахування трьох років такого стажу при обчисленні стажу, що дає право на відставку судді.

03 грудня 2020 року ВРП потворно розглянула заяву позивача від 02.01.2019 та дійшла висновку про зарахування до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) три роки та вирішила звільнити позивача з посади судді у відставку.

Наказом голови Богуславського районного суду Київської області від 22 грудня 2020 року №03/к позивача відраховано зі штату Богуславського районного суду Київської області з 22 грудня 2020 року у зв`язку з поданням заяви про відставку від 02 січня 2019 року.

Після цього позивач 24 грудня 2020 року звернувся до Богуславського відділу Кагарлицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, додавши до заяви всі необхідні документи, в тому числі заяву про звільнення з посади судді у відставку, довідку про розрахунок стажу судді станом на 26.12.2018 та постанову ВПВС від 17.09.2020. Однак в період з 24.12.2020 по 21.01.2021 позивач не зміг зареєструвати заяву в ПФ, оскільки спеціаліст, який приймає такі заяви, захворів на коронавірус і замінити даного спеціаліста іншою особою немає можливості. 21 січня 2021 року позивач в черговий раз звернувся до ПФ, представник ПФ, оглянувши надану заяву позивача, повідомив, що необхідно її переписати, оскільки вона не відповідає формі та змісту додатку 1 до Положення №3-1, посилаючись на те, що бланк заяви необхідно заповнювати власноручно, а не друкувати. Крім того, до заяви необхідно додати оригінали лише тих документів, які визначені у розділі ІІІ Положення №3-1 без приєднання будь-яких інших документів. Позивач був змушений виконати вказівки представника ПФ та, заповнивши бланк власноручно, знов звернутися до ПФ. Однак і нова заява не була зареєстрована, оскільки представник ПФ запропонував підписати іншу заяву, яка була ним підготовлена від імені позивача. Враховуючи знервований стан позивача, останній не читаючи тексту заяви, підписав її.

08 лютого 2021 року представник ПФ надав позивачу роздруківку із комп`ютера, з якої вбачається, що Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області прийняло рішення №96 від 28.01.2021 про перерахунок пенсії ОСОБА_1 .

Не погодившись із таким рішенням позивач оскаржив його до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області та просив скасувати дане рішення та здійснити донарахування та виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 88 % суддівської винагороди, починаючи з дати звільнення з посади судді, тобто з 22.12.2020. Однак, скарга позивача залишена без задоволення листом ГУ ПФУ у Київській області від 12.03.2021.

Позивач акцентує увагу, що станом на 05 серпня 2018 року у позивача виникло право на звільнення з посади судді у відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, оскільки загальний стаж позивача, який дає право на відставку, становив понад 20 років. Бажаючи реалізувати таке право, позивач 02.01.2019 звернувся до ВРП із заявою про звільнення з посади судді у відставку.

Однак, ВРП всупереч вимогам законодавства розглянула заяву позивача не на протязі місяця, тобто до 02.02.2019, а лише 09.04.2019 через три місяці після її надходження. Не з вини позивача процес оскарження рішення ВРП від 09.04.2019 затягнувся до 22.12.2020.

Позивач зазначає, що ним не завершена процедура кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України Закону України від 16.10.2019 №193-ІХ і припиненням внаслідок цього повноважень членів ВККС.

Під час спірних правовідносин рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 №2р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1402-VIII, внаслідок чого чинним залишилося положення частини третьої статті 142 Закону №1402.

Позивач вказує, що не з його вини заява позивача про звільнення з посади судді у відставку від 02.01.2019 була розглянута не своєчасно та задоволена ВРП лише 03.12.2020, а звільнення позивача з посади судді у відставку фактично відбулось 22.12.2020, тобто після визнання пункту 25 Закону № 1402-VIII таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Позивач стверджує, якщо б ВРП своєчасно та правильно розглянула заяву про звільнення з посади судді у відставку від 02.01.2019, то станом на 02.02.2019 загальний стаж, який дає право на відставку становив би 21 рік 9 місяців 18 днів і в подальшому відповідач повинен був призначити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 82 % суддівської винагороди.

На думку позивача, відповідачем протиправно прийнято рішення від 28.01.2021 №96 щодо призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру 50% суддівської винагороди, оскільки позивач має право на визначення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на час подання ним заяви про відставку з посади судді від 02.01.2019, тоді як відповідач помилково визначив розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 50% від розміру суддівської винагороди, виходячи з положень частини 3 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402.

Позивач вказує, що станом на 22.12.2020, тобто на момент звільнення з посади судді, загальний стаж, який дає право на відставку становить 23 роки 8 місяців 6 днів, з яких робота на посаді судді становить 12 років 8 місяців 0 днів, тому враховуючи принцип верховенства права позивач повинен отримувати щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 86% суддівської винагороди, а не 50 % від суддівської винагороди, як визначив відповідач.

Також позивач стверджує про безпідставність проведеного відповідачем з 21.01.2021 перерахунку пенсії позивача з одного виду на інший, а саме з пенсії по інвалідності, яку отримував позивач, на пенсію за віком, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач бажав звільнитися з посади судді у відставку та отримувати щомісячне довічне грошове утримання, а не пенсію за віком.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №320/5434/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Також ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 замінено відповідача у даній справі - Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області (ідентифікаційний код 41248147, адреса місцезнаходження: вул. Паркова, 14, м. Кагарлик, Київська область, 09201) на правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548, адреса місцезнаходження: вул. Ярославська, 40, м. Київ, 04071).

Відповідачем 07.06.2021 надано відзив на позовну заяву, згідно з яким ГУ ПФУ у Київській області просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач вказує, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ у Київській області та отримує довічне грошове утримання суддям у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». В період з 24.05.2015 по 24.05.2019 позивач отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та з 24.05.2019 по 20.01.2021 отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

21.01.2021 позивач звернувся із заявою про перерахунок довічного грошового утримання суддям у відставці, згідно якої позивачу проведено перерахунок з 21.01.2021 відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» довічне грошове утримання суддям у відставці. За матеріалами пенсійної справи суддівська винагорода для обчислення довічного грошового утримання судді у відставці для обчислення складає 94590,00 грн., загальний відсоток - 50. Розмір довічного грошового утримання після перерахунку з 21.01.2021 складає 47295,00 грн.

Щодо відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідач посилається на відсутність правових підстав для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача з розрахунку 86% суддівської винагороди працюючого судді, оскільки як вбачається зі змісту наданої позивачем довідки від 24.12.2020 №559, розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання позивачу розраховано відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ. Відтак, відсотковий розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачу становить 50% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, плюс 2% за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років.

При цьому відповідач зазначає, що положеннями пункту 25 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ (які визнано неконституційними згідно з рішенням КСУ №2р/2020 від 18.02.2020) передбачалося, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів". За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Зі змісту наведених норм з`ясовується, що розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці обчислювався із розрахунку 80% суддівської винагороди +2% за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років у разі, коли розмір суддівської винагороди розраховувався відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ від 07.07.2010. Тоді як вбачається зі змісту наданої позивачем довідки від 24.12.2020 №559, розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачу розраховано відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ.

Позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач стверджує, що відповідач підміняє поняття «призначення» та «перерахунок», чим виправдовує свої дії щодо безпідставного та незаконного здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, посилаючись на те, що оскільки первинне призначення пенсії позивачу було здійснено відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому у відповідності до частини третьої статті 45 Закону №1058-ІV за заявою позивача про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання було здійснено переведення з одного виду пенсії на інший.

Відповідач правом подати заперечення на відповідь на відзив не скористався.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Сторонами не було подано до суду клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Богуславським РС Управління ДМС України в Київській області 20 жовтня 2015 року (а.с.106).

Згідно з Указом Президента України "Про призначення суддів" від 23.04.2008 №392/2008 позивач був призначений на посаду судді Рокитнянського районного суду Київської області строком на п`ять років (а.с.14-16).

Указом Президента України "Про переведення суддів" від 02.04.2011 №345/2011 «Про переведення суддів» позивача переведено з посади судді Рокитнянського районного суду Київської області на посаду судді Богуславського районного суду Київської області в межах п`ятирічного строку (а.с.17).

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 16.05.2013 №250-VІІ ОСОБА_1 обраний на посаду судді Богуславського районного суду Київської області безстроково (а.с.19-20).

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 03.08.2015 позивачу при повторному огляді з 01.08.2015 встановлено другу групи інвалідності довічно у зв`язку з загальним захворюванням (а.с.108).

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області. При цьому в період з 24.05.2015 по 24.05.2019 ОСОБА_1 отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» згідно з розпорядженням Управління ПФУ у Миронівському районі Київської області (а.с.125-127).

Згідно поданої позивачем заяви про перерахунок пенсії від 24.05.2019 (перехід на інший вид пенсії) ОСОБА_1 з 24.05.2019 по 20.01.2021 отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.129).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами пенсійної справи, копія якої долучена судом до матеріалів справи.

Наказом Богуславського районного суду Київської області від 14.09.2018 №03/к судді Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 з 06.08.2018 встановлено щомісячну доплату до посадового окладу за вислугу років у розмірі 50 % посадового окладу (стаж роботи, що дає право на надбавку, становить повних 24 роки 11 місяців 05 днів станом на день призначення) (а.с.20).

Судом встановлено, що після отримання 06.11.2018 Богуславським районним судом Київської області спільного листа Голови Вищої ради правосуддя І. Бенедисюка, в.о. Голови Верховного Суду Б. Львова, Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України С. Козьякова, в.о. Голови Ради суддів України А. Жука, Голови Державної судової адміністрації України З. Холоднюка, Ректора Національної шкоди суддів України М. Оніщука «Про зарахування (перерахунок) стажу роботи на посаді судді» від 05.11.2018, адресованого апеляційним та місцевим судам (а.с.21-27), було видано наказ голови Богуславського районного суду Київської області від 23.11.2018 №05/к про зміну наказу від 14.09.2018 №03/к.

Так, згідно з наказом Богуславського районного суду Київської області від 23.11.2018 №05/к судді Богуславського районного суду Київської області ОСОБА_1 встановлено з 05.08.2018 щомісячну доплату до посадового окладу за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу (стаж роботи, що дає право на надбавку, становить повних 20 років 10 місяців 08 днів станом на день призначення) (а.с.29).

02 січня 2019 року позивач звернувся до Вищої ради правосуддя із заявою про звільнення його з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України (а.с.72).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 09 квітня 2019 року №1079/0/15-19 відмовлено у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку, у зв`язку з відсутністю необхідного для звільнення у відставку стажу роботи (а.с.73-74).

Не погоджуючись з вказаним рішенням Вищої ради правосуддя від 09.04.2019 №1079/0/15-19, ОСОБА_1 оскаржив дане рішення до Верховного Суду.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.07.2019 у справі №9901/302/19 відмовлено у задоволенні позову громадянина ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 09.04.2019 №1079/0/15-19 (а.с.75-82).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №9901/302/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11липня 2019 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 09 квітня 2019 року №1079/0/15-19 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку». Зобов`язано Вищу раду правосуддя повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 січня 2019 року про звільнення з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку з урахуванням висновків суду (а.с.83-86).

На виконання постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №9901/302/19, Вищою радою правосуддя прийнято рішення від 03.12.2020 №3383/0/15-20, яким звільнено ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.87-88).

Наказом Богуславського районного суду Київської області від 22.12.2020 №03/к ОСОБА_1 відраховано зі штату Богуславського районного суду Київської області з 22 грудня 2020 року у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.89).

Згідно з розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складеним Богуславським районним судом Київської області від 22.12.2020 №01-24/51/2020, ОСОБА_1 має загальний стаж, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 23 роки 08 місяців 08 днів (без врахування стажу роботи начальником юридичного відділу АСП «АгроМир»), з яких робота на посаді судді складає 12 років 08 місяців 01 день (23.04.2008 - 12.04.2011 - суддя Рокитнянського районного суду Київської області; 13.04.2011 - 22.12.2020 - суддя Богуславського районного суду Київської області) (а.с.90).

Судом встановлено, що 24 грудня 2020 року Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Київській області видано ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 24.12.2020 № 559, відповідно до якої станом на 22.12.2020 суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 94590,00 грн., у тому числі: посадовий оклад - 63060,00 грн.; доплата за вислугу років - 31530,00 грн. (а.с.91).

Цього ж дня, 24 грудня 2020 року, позивач звернувся до Відділу обслуговування громадян № 10 Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в місті Богуслав із заявою про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в якій просив призначити/перерахувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 88 % суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положення абзацу 2 пункту 25 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VІІІ, приймаючи до уваги, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 17.09.2020 визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 09.04.2019 року, згідно якого відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 02.01.2019 про звільнення з посади судді у відставку (а.с.92-93).

До цієї заяви позивачем були додані всі необхідні документи, в тому числі заяву про звільнення з посади судді у відставку, довідку про розрахунок стажу судді станом на 26.12.2018, копію постанови ВПВС від 17.09.2020, копію рішення ВРП від 03.12.2020, розрахунок стажу судді станом на 22.12.2020, довідку про суддівську винагороду, наказ про відрахування судді зі штату суду від 22.12.2020 (а.с.92-94).

Судом встановлено, що заява від 24.12.2020 про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці надрукована за допомогою використання комп`ютерної техніки.

Як зазначив позивач у позові, вказана заява не була прийнята та зареєстрована у Богуславському відділі обслуговування громадян з вказівкою на те, що спеціаліст, який приймає такі заяви, захворів на коронавірус і замінити даного спеціаліста іншою особою немає можливості.

Вказані обставини не були спростовані відповідачем у відзиві на позовну заяву та з урахуванням приписів частини 1 статті 78 КАС України, є безспірними визнаними фактами в пасивній формі, щодо яких у суду не виникає сумніву в достовірності з урахуванням правил статті 75 КАС України про достовірність доказів.

21 січня 2021 року позивач вдруге звернувся до Відділу обслуговування громадян № 10 Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в місті Богуслав із заявою про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, яка була виготовлена за формою додатку 1 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, заповнивши власноручно таку заяву (а.с.95-96).

Проте така заява не була прийнята уповноваженою особою Богуславського відділу обслуговування громадян з вказівкою на те, що бланк заяви необхідно заповнювати власноручно, а не друкувати. Крім того, до заяви необхідно додати оригінали лише тих документів, які визначені у розділі ІІІ Положення №3-1 без приєднання будь-яких інших документів.

Жодних заперечень з приводу даних обставин відповідачем у відзиві на позовну заяву не висловлено.

Враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача щодо вказаних обставин у відзиві на позовну заяву та з урахуванням приписів частини 1 статті 78 КАС України, такі обставини є безспірними визнаними фактами в пасивній формі, щодо яких у суду не виникає сумніву в достовірності з урахуванням правил статті 75 КАС України про достовірність доказів.

Враховуючи відмову вдруге прийняти від позивача заяву про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивач був вимушений підписати запропонований йому бланк заяви за призначенням/пеперахунком пенсії, в якій міститься прохання про перерахунок пенсії у зв`язку із переходом на інший вид пенсії, яка була прийнята та зареєстрована Відділом обслуговування громадян № 10 Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області 21.01.2021 за №109 спеціалістом ОСОБА_3 , про що свідчить підпис вказаної посадової особи на бланку заяви (а.с. 97-98).

Згідно розписки-повідомлення до заяви позивача від 21.01.2021 додані такі документи: військовий квиток; диплом; довідка з ДПІ про облік як СПД; довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру; довідки, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років №3383/0/15-20; заява про призначення пенсії (у кількості 2 за №109); заява про спосіб виплати пенсії; інші документи у кількості 4 документів (№559, №03/К, №11-882, 19); паспорт; трудова книжка.

08 лютого 2021 року представник Відділу обслуговування громадян № 10 Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в місті Богуслав надав позивачу роздруківку із комп`ютера, з якої вбачається, що Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області прийняло рішення №96 від 28.01.2021 про перерахунок пенсії ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що 28.01.2021 на підставі заяви позивача від 21.01.2021 прийнято рішення №96 про перерахунок пенсії, відповідно до якого ОСОБА_1 з 21 січня 2021 року призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 50% суддівської винагороди судді; визначено повний страховий стаж позивача 39 років 11 місяців 9 днів, страховий стаж до 01.01.2004 - 27 років 2 місяці 9 днів, страховий стаж після 01.01.2004 - 12 років 9 місяців 0 днів, та стаж на посаді судді 12 років 8 місяців 0 днів (а.с.98).

Вказане рішення №96 від 28.01.2021 про перерахунок пенсії позивача виготовлено шляхом роздруківки з комп`ютерної програми Пенсійного фонду у табличному вигляді. В цьому рішенні зазначено, що органом ПФУ, яким прийняте це рішення, є Кагарлицьке об`єднане управління ПФУ, з приводу чого слід зазначити таке.

Згідно з загальнодоступною інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Кагарлицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області (ідентифікаційний код 41248147) припинено 30.03.2017; номер запису: 0001080, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548).

Частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Незрозумілим є зазначення у рішенні №96 від 28.01.2021 про перерахунок пенсії позивача в якості органу, який прийняв оскаржуване рішення найменування органу - Кагарлицьке об`єднане управління ПФУ, державна реєстрація припинення якого відбулась ще 30.03.2017 року. Пояснень з даного приводу відзив відповідача не містить, натомість у відзиві зазначено, що із заявою №109 від 21.01.2021 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області і рішення про перерахунок пенсії позивача прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області.

Неправильне зазначення у рішенні №96 від 28.01.2021 про перерахунок пенсії позивача найменування органу, яким прийняте оскаржуване рішення, призвело до неправильного сприйняття позивачем такої інформації, та як наслідок - неправильне зазначення найменування органу ПФ в подальших документах, поданих позивачем, пов`язаних із оскарженням спірного рішення до вищестоящого органу та до суду.

Виходячи з того, що державна реєстрація припинення Кагарлицького об`єднаного управління ПФУ Київської області відбулась ще 30.03.2017 року, а правонаступником вказаного територіального органу ПФУ є Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548), суд вважає, що предметом оскарження у даній справі є рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №96 від 28.01.2021 про перерахунок пенсії позивача.

Отже, виходячи з рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області №96 від 28.01.2021 про перерахунок пенсії позивача, ОСОБА_1 з 21 січня 2021 року призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 50% суддівської винагороди, з визначенням стажу позивача на посаді судді 12 років 8 місяців 0 днів, у сумі 47295,00 грн. (а.с.98).

При цьому, з матеріалів пенсійної справи слідує та не заперечується відповідачем, що за період з 24.12.2020 (день звернення позивача до Відділу обслуговування громадян № 10 Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із першою заявою від 24.12.2020 про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці) по 20.01.2021 позивач отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Не погодившись із розміром щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та вважаючи, що позивач має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 88% суддівської винагороди, ОСОБА_1 15.02.2021 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області зі скаргою на рішення Кагарлицького об`єднаного управління ПФУ від 28.01.2021 №96, в якій просив скасувати вказане рішення та надати розпорядження про невідкладне вчинення дій по винесенню рішення про призначення з 24.12.2020 ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 88% суддівської винагороди, починаючи з 24.12.2020 (а.с.100-103).

У відповідь на скаргу позивача від 15.02.2021 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (Управління обслуговування громадян) листом від 12.03.2021 №2522-2697/К-02/8-1000/21 повідомило позивачу про те, що згідно поданих позивачем документів довічне грошове утримання обраховано із загального стажу 39 років 11 місяців 1 день, у тому числі спеціальний стаж (23.04.2008-22.12.2020), що дає право на щомісячне грошове утримання суддям, становить 12 років 8 місяців. При цьому повідомлено, що розмір щомісячного довічного грошового утримання судді розраховано відповідно до ч. 3 ст. 142 Закону України від 02.06.2016 №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» та документів, які містяться в матеріалах справи, відповідно до чинного законодавства (а.с.104-105).

Вважаючи протиправним рішення відповідача щодо перерахунку його пенсії в частині визначення розміру щомісячного грошового утримання судді, та не погодившись із датою, з якої позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною першою статті 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Також у статті 126 Конституції України зазначено, що підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 4 частини п`ятої статті 126).

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

За унормуванням пункту 2 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

Згідно із частиною першою статті 142 Закону № 1402-VІІI суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

При цьому, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (частина друга статті 142 Закону №1402-VІІI).

За положеннями частини третьої статті 142 Закону України №1402-VІІІ, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII обумовлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів". За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону (абзац другий пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII).

Досліджуючи поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді», Конституційний суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 № 18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у своїх рішеннях, а саме: від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22.05.2008 № 10-рп/2008, а також у рішенні від 18.02.2020 № 2-р/2020.

Так, рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідних положень Закону № 1402-VIII зі змінами.

У вказаному рішенні (пункти 15-17) окреслено, що згідно з положеннями пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (пункт 4 частини шостої статті 126 Конституції України).

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуття права на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 № 10-рп/2013).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне забезпечення або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абзаци п`ятий, шостий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013). Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.

Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує діючий суддя. У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично. Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності. Запровадження згідно із положеннями пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, суперечить положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів Конституцією і законами України.

У зв`язку з викладеним Конституційний Суд України рішенням від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020 пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, визнав неконституційним.

За змістом частини першої статті 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 № 2-р/2020 Закон № 1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Щодо права позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 116 Закону №1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Відповідно до частини третьої статті 116 Закону №1402-VIII заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Частина четверта статті 116 Закону №1402-VIII передбачає, що суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

З матеріалів справи слідує, що із заявою про звільнення його з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку позивач звернувся до Вищої ради правосуддя 02 січня 2019 року (а.с.72).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 09 квітня 2019 року №1079/0/15-19 відмовлено у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку, у зв`язку з відсутністю необхідного для звільнення у відставку стажу роботи (а.с.73-74).

Не погоджуючись з вказаним рішенням Вищої ради правосуддя від 09.04.2019 №1079/0/15-19, ОСОБА_1 оскаржив дане рішення до Верховного Суду.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.07.2019 у справі №9901/302/19 відмовлено у задоволенні позову громадянина ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 09.04.2019 №1079/0/15-19 (а.с.75-82).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №9901/302/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11липня 2019 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради правосуддя від 09 квітня 2019 року №1079/0/15-19 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку». Зобов`язано Вищу раду правосуддя повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02 січня 2019 року про звільнення з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку з урахуванням висновків суду (а.с.83-86).

На виконання постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №9901/302/19, Вищою радою правосуддя прийнято рішення від 03.12.2020 №3383/0/15-20, яким звільнено ОСОБА_1 з посади судді Богуславського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с.87-88).

Слід зазначити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 16 липня 2021 року у справі № 200/9113/20-а дійшов висновку, що за загальним правилом право судді на відставку та її умови визначаються за законом, що діє на час подання заяви про відставку. Право судді на щомісячне довічне грошове утримання та його умови визначаються за законом, що діє на час подання заяви про призначення такого утримання. Винятки з цього правила можуть бути зумовлені, зокрема, непередбачуваністю змін до законодавства, порушенням гарантій незалежності суду та іншими обставинами, що зачіпають саму суть права.

Отже, на час звернення позивача із заявою до Вищої ради правосуддя про звільнення його з посади судді Богуславського районного суду Київської області у відставку від 02 січня 2019 року діяв пункт пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, відповідно до якого право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Ця норма була застосовною відносно позивача, який на час подання заяви про звільнення з посади судді у відставку не закінчив процедуру кваліфікаційного оцінювання з незалежних від позивача причин.

На час подання позивачем першої заяви про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 24.12.2020 рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020 пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII зі змінами був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Враховуючи наявність рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 у справі № 2-р/2020 застосовними до позивача є положення статті 142 Закону №1402, без виключень та застережень з огляду на те, що позивач станом на час подання заяви про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 24.12.2020 не закінчив процедуру кваліфікаційного оцінювання з незалежних від позивача причин.

Отже станом на 24.12.2020 позивач як суддя, який вийшов у відставку (03.12.2020), досягнувши передбаченого частиною першою статті 142 Закону №1402-VIII віку та подавши до органу Пенсійного фонду заяву про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання, має право на виплату такого на умовах, визначених зазначеним Законом №1402-VIII.

В такому випадку за положеннями частини третьої статті 142 Закону №1402-VІІІ, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Отже, спірним у даній справі є питання щодо відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача як судді у відставці.

При цьому позивач наполягає, що такий розмір повинен визначатися нормами пункту 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII (80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону), який був чинним на час подання позивачем заяви про відставку.

Відповідач під час перерахунку пенсії та призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання виходив з положень частини третьої статті 142 Закону №1402-VIII (50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді).

З приводу відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача як судді у відставці суд зазначає таке.

Як було зазначено вище, положеннями частини третьої статті 142 Закону № 1402-VIII передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Вказаною нормою визначено інший підхід до обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які виходять у відставку, ніж той, з якого виходив позивач (пункт 25 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII).

Суд звертає увагу на статтю 2 Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи CM/Rec(2007)7 щодо доброї адміністрації (належного адміністрування) від 20.06.2007 щодо принципу законності, в якій зазначено, що державні органи повинні діяти відповідно до закону. Вони не повинні вживати довільних заходів, навіть застосовуючи свій розсуд.

У контексті принципу законності загальноприйнято вважати, що незастосування закону можливо лише за умови:

1. встановлення судом ознак неконституційності такого закону в цілому або окремих його положень (частина четверта статті 7 КАС України): якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії; у такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України;

2. подолання судом встановлених колізій та застосування іншого акта вищої або такої ж юридичної сили (частина третя та п`ята статті 7 КАС України): у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України; якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України;

3. встановлення судом, що окремі положення закону не відповідають критерію «якість закону».

При цьому суд зазначає, що частина третя статті 142 Закону №1402-VIII неконституційною не визнавалась, а також вказана норма повною мірою відповідає критерію якості закону та не вступає в колізію з іншими нормами законів, що дозволяло б відповідачу не застосувати її стосовно позивача (у протилежному випадку рішення відповідача прямо б суперечило вимогам частини другої статті 19 Конституції України).

У даному випадку при призначенні позивачу довічного грошового утримання судді у відставці слід застосовувати норму закону, яка визначає суддівську вислугу і є чинною на час виникнення спірних правовідносин, тобто є чинною на час такого призначення.

В контексті зазначеного питання, суд звертає увагу на те, що різні аспекти дії закону у часі неодноразово досліджувалися Конституційним Судом України.

Зокрема, у Рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Відповідно до позиції Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018).

Зазначена позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 липня 2021 року у справі № 200/9113/20-а, в якій предмет спору стосувався призначення та перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Вказаний підхід повинен застосовуватися і стосовно призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у справі, яка розглядається.

Суд зазначає, що розмір довічного грошового утримання позивача від суддівської винагороди працюючого судді у порядку, передбаченому п.25 Перехідних та прикінцевих положень Закону №1402-VIII, виходячи з 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», відрізняється від порядку визначення розміру довічного грошового утримання судді, встановленого чинним Законом №1402-VIII, на підставі якого позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Така відмінність полягає в тому, що п.25 Перехідних та прикінцевих положень Закону №1402-VIII розмір довічного грошового утримання судді у відставці визначався у відсотках (80% і більше), виходячи із суддівської винагороди працюючого судді, зокрема з окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018), на відміну від положень ч.3 ст.142 чинного Закону № 1402-VIII, який передбачає сутнісно інші базові показники суддівської винагороди, виходячи з окладу працюючого судді; в даному випадку судді першої інстанції, - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (стаття 135 Закону № 1402-VIII), а також інший розмір довічного утримання судді у відставці 50% і більше від суддівської винагороди (частина третя статті 142 Закону № 1402-VIII).

Отже, оскільки чинним Законом № 1402-VIII передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування щомісячного довічного грошового утримання, то відсутні правові підстави для обрахунку щомісячного грошового утримання судді одночасно за складовими, які передбачені для різних формул обрахунку грошового утримання (розміру щомісячної суддівської винагороди) за Законом № 1402-VIII, а розміру відсотку - за п.25 Перехідних та прикінцевих положень Закону №1402-VIII, виходячи із суддівської винагороди за Законом № 2453-VI, як судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання.

Суд зазначає, що зворотне зумовить неоднакове визначення розміру довічного грошового утримання суддів, що вийшли у відставку відповідно до Закону № 2453-VI та п.25 Перехідних та прикінцевих положень Закону №1402-VIII, та тих, які вийшли або вийдуть у відставку відповідно до Закону №1402-VIII. Вказане призведе до дискримінації останніх та суперечитиме положенням частини першої статті 126 Основного Закону України щодо гарантування незалежності суддів.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 6 вересня 2012 року № 5207-VI прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Як зазначено Конституційним Судом України в Рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012, рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7). Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Крім того, суд зазначає, що визначення розміру довічного грошового утримання позивача на підставі норм Закону № 1402-VIII (50% і більше) не призводить до порушення гарантованих статтею 22 Конституції України права позивача, оскільки розмір довічного грошового утримання, на який має право позивач, за нормами Закону № 1402-VIII, не є меншим, ніж той, який би він мав за п.25 Перехідних та прикінцевих положень Закону №1402, виходячи із розміру суддівської винагороди за Законом № 2453-VI, а значно більшим.

Такий самий правовий підхід висловлено Верховним Судом у постановах від 27.09.2021 у справі №580/585/21 та від 29.09.2021 у справі №160/9739/20.

При цьому суд зазначає, що на розгляді Верховного Суду перебували справи №200/9113/20-а (постанова від 16 липня 2021 року) та № 620/5437/20 (постанова від 24 вересня 2021 року), спір в яких також стосувався застосування під час призначення та перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці на підставі норм Закону № 1402-VIII (50% і більше), в той час як позивачі наполягали на застосуванні положень Закону № 2453-VI, яким було передбачено довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% від грошового забезпечення. Однак, Верховний Суд у вказаних справах погодився із висновками судів попередніх інстанцій, які відмовили у задоволенні позову, та зазначив, що до спірних відносин слід застосовувати положення Закону № 1402-VIII.

В той же час суд зазначає, що відповідач, приймаючи рішення відносно позивача про призначення довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 50% від суддівської винагороди діючого судді, неправильно визначив стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що призвело до неправильного визначення відсоткового розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Так, згідно наявного в матеріалах справи та розпорядженні відповідача під час призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання Розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який складено Богуславським районним судом Київської області від 22.12.2020 №01-24/51/2020, ОСОБА_1 має загальний стаж, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 23 роки 08 місяців 08 днів (без врахування стажу роботи начальником юридичного відділу АСП «АгроМир»), з яких робота на посаді судді складає 12 років 08 місяців 01 день (23.04.2008 - 12.04.2011 - суддя Рокитнянського районного суду Київської області; 13.04.2011 - 22.12.2020 - суддя Богуславського районного суду Київської області) (а.с.90). Вказаний розрахунок стажу роботи судді складено на день видання наказу про відрахування судді зі штату суду у зв`язку з виходом у відставку, тобто станом на 22.12.2020 року.

Так, відповідно до вказаного Розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який складено Богуславським районним судом Київської області від 22.12.2020 №01-24/51/2020, до загального стажу, який дає ОСОБА_1 право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді включено:

- служба в рядах Радянської Армії з 20.10.1977 по 29.10.1979 - 02 роки 00 місяців 10 днів;

- помічник прокурора Миронівського району з 31.03.1994 по 26.10.1999 - 05 років 06 місяців 27 днів;

- підприємницька діяльність - діяльність у сфері права з 17.08.2000 по 30.12.2003 - 03 роки 00 місяців 00 днів;

- слухач Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого з 01.09.2004 по 30.06.2005 - 00 років 05 місяців 00 днів;

- суддя Рокитнянського районного суду Київської області з 23.04.2008 по 12.04.2011 - 02 роки 11 місяців 21 день;

- суддя Богуславського районного суду Київської області з 13.04.2011 по 22.12.2020 - 09 років 08 місяців 10 днів.

При цьому що стосується зарахування до стажу роботи на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періоду зайняття ОСОБА_1 адвокатською діяльністю, у період з 17.08.2000 по 30.12.2003, що складає три роки, згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який складено Богуславським районним судом Київської області 22.12.2020 №01-24/51/2020, суд зазначає, що вказані обставини зумовили виникнення спору за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 09.04.2019 №1079/0/15-19 (справа №9901/302/19).

У постанові від 17.09.2020 у справі №9901/302/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що оскільки позивач має стаж роботи на посаді помічника прокурора, який зарахований ВРП відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 43 Закону України «Про статус суддів», чинного на день призначення позивача на посаду судді, а також інший стаж роботи, зокрема зайняття ОСОБА_1 адвокатською діяльністю, який міг бути врахований для призначення позивача на посаду судді, то наявні підстави для застосування положень частини другої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та врахування трьох років такого стажу при обчисленні стажу, що дає право на відставку судді.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного суду, викладені у постанові від 17.09.2020 у справі №9901/302/19, суд дійшов висновку, що три роки періоду роботи позивача адвокатом (з загального періоду такої роботи з 17.08.2000 по 30.12.2003) зараховуються до стажу, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді.

Згідно з частиною 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, загальний стаж роботи позивача, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 23 роки 08 місяців 8 днів, а отже повних 23 роки, що дає підстави для збільшення розміру щомісячного довічного грошового утримання на два відсотки грошового утримання судді за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, тобто на 6 % (3 роки * 2 %).

Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що стаж судді, який дає позивачу право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, станом на день подання заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді становить 23 роки, що дає позивачу право на виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 56 % суддівської винагороди працюючого судді.

Натомість оскаржуване рішення відповідача від 28.01.2021 №96 про призначення/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачу, свідчить, що відповідачем визначено такий розмір на рівні 50%.

З яких міркувань виходив відповідач, визначивши позивачу мінімальний розмір відсоткового значення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, суду не відомо, адже відзив на позовну заяву не містить жодних розрахунків стажу роботи позивача, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Враховуючи викладене, рішення відповідача від 28.01.2021 №96 про призначення з 21 січня 2021 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 50% суддівської винагороди працюючого судді є протиправним та підлягає скасуванню.

За приписами ст.245 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень протиправними, у якості похідної вимоги, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" ("Doran v. Ireland", заява № 50389/99) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" ("Salah Sheekh v The Netherlands"; заява № 1948/04), ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Щодо дати, з якої позивачу має бути проведений перерахунок та виплата щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, суд зазначає таке.

Порядок подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України затверджений

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 20.03.2017 № 5-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 р. за № 200/14891 (зі змінами станом на день подання позивачем первинної заяви про призначення довічного грошового утримання від 24.12.2020, далі - Порядок №3-1).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку №3-1 щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.

Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку №3-1 днем звернення за призначенням щомісячного довічного утримання вважається день прийняття органом, що призначає щомісячне довічне утримання, заяви та документів, перелік яких наведено в розділі IIІ цього Порядку.

Як вже встановлено судом та не спростовано відповідачем під час розгляду даної справи, 24 грудня 2020 року позивач звернувся до Відділу обслуговування громадян № 10 Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. (а.с.92-93).

До цієї заяви позивачем були додані всі необхідні документи, в тому числі заяву про звільнення з посади судді у відставку, довідку про розрахунок стажу судді станом на 26.12.2018, копію постанови ВПВС від 17.09.2020, копію рішення ВРП від 03.12.2020, розрахунок стажу судді станом на 22.12.2020, довідку про суддівську винагороду, наказ про відрахування судді зі штату суду від 22.12.2020 (а.с.92-94).

Враховуючи, що звільнення позивача з посади судді у відставку відбулось 03 грудня 2020 року відповідно до рішення ВРП №3383/0/15-20, та подальше відрахування зі штату Богуславського районного суду Київської області згідно з наказом №03/к відбулось 22.12.2020, суд приходить до висновку, що щомісячне довічне утримання судді у відставці мало бути призначено позивачу з 23.12.2020, тобто з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку та відрахування зі штату суду.

Проте довічне грошове утримання призначено позивачу з 21.01.2021 року, що є протиправним з огляду на вищевказані положення Закону №1402-VIII та Порядку №3-1, відповідно перерахунок та виплату такого слід здійснити з 23.12.2020.

Отже, належним способом захисту, яким буде відновлено право позивача, є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області від 24.12.2020 № 559, у розмірі 56 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 23 грудня 2020 року з урахуванням раніше виплачених сум.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не було доведено правомірності винесення свого рішення у правовідносинах, з приводу яких подано позов, а тому вказаний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді правничої допомоги у розмірі 5000,00 грн., суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги №16 від 30.04.2021, який укладено між Адвокатом Орло Юлією Вікторівною (далі - Адвокат) та ОСОБА_1 (далі - Клієнт), предметом якого є здійснення Адвокатом захисту, представництва або надання інших видів правової (правничої) допомоги Клієнту на умовах і в порядку, визначеному договором у Київському окружному адміністративному суді при розгляді адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ у Київській області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з п.3.2 даного договору розмір гонорару становить 5000,00 грн.

Відповідно до п.3.3 вказаного договору актом прийому-передачі виконаних робіт встановлюється обсяг виконаної роботи, затрачений час та розмір гонорару за виконану роботу адвокатом.

Відповідно до наданого суду акту приймання-передачі виконаних робіт, складеного між сторонами, Адвокатом було надано (виконано), а Клієнтом прийнято наступні правничі послуги:

Ознайомлення з документами, які надані позивачем (1 година) - 500 гривень;

Складання позовної заяви (6 годин) - 3000,00 гривень;

Ознайомлення з відзивом на позовну заяву та написання відповіді на відзив (3 години) - 1500 гривень.

Загальна вартість виконаних робіт становить 5000 гривень.

На підтвердження оплати наданих послуг надано розрахункову квитанцію серії ААЛА за формою №РК-1 №390772 від 22.07.2021, відповідно до якої ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_4 за договором №16 від 30.04.2021 кошти на суму 5000 гривень.

Рекомендованим листом на адресу відповідача за штрих коловим ідентифікатором №820 підтверджується надсилання відповідачу копій договору про надання правничої допомоги №16 від 30.04.2021, акту приймання-передачі виконаних робіт, розрахункової квитанції серії ААЛА за формою №РК-1 №390772 від 22.07.2021.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти стягнення понесених позивачем витрат на оплату правничої допомоги, проте конкретних та обґрунтованих заперечень щодо неспівмірності таких витрат відповідачем не надано.

Дослідивши вищевказані документи, суд дійшов висновку про те, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатами роботами (послугами).

Враховуючи викладене, фактичний об`єм виконаної адвокатом роботи, складність справи, суд вважає розумними та обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу. Вказаний розмір витрат обумовлений об`єктивною тривалістю часу, яку мав витратити адвокат під час підготовки та супроводу справи №320/5434/21 у Київському окружному адміністративному суді, якістю та об`ємом підготовлених матеріалів, а також складністю питань, які були предметом розгляду у справі.

При цьому суд враховує, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів, що відповідачем не здійснено.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позову, а також те, що у справі міститься документальне підтвердження понесення позивачем вказаних судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката на суму 5000,00 грн., стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивача належать судові витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 2500,00 грн., що є пропорційним до частини задоволених позовних вимог.

Частинами 1 та 3 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Під час звернення з даним позовом до суду позивач судовий збір не сплачував, оскільки є звільненим від сплати судового збору як особа з інвалідністю другої групи на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Таким чином, судовий збір за рахунок відповідача на користь позивача відшкодуванню не підлягає.

Стосовно встановлення судового контролю.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Однак зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, що може використовуватися залежно від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами. Тобто, встановлення судового контролю є правом суду, а не безумовним його обов`язком.

В цьому контексті варто відзначити постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.05.2019 у справі №826/9960/15, в якій суд відмовив у задоволенні клопотання про встановлення судового контролю, оскільки заявник не довів, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач буде чинити перешкоди у виконанні такого рішення.

У позовній заяви позивачем не було наведено доводів на обґрунтування необхідності встановлення судового контролю за виконанням судового рішення на стадії ухвалення судового рішення, а відтак суд відмовляє у встановленні судового контролю. Натомість наявність належних доказів, які свідчитимуть про невиконання відповідачем судового рішення після набрання ним законної сили не позбавляє позивача права звернутися до суду із відповідною заявою про встановлення судового контролю після ухвалення судового рішення.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись вказаними вимогами, суд вважає, що рішення підлягає негайному виконанню в частині присудження на користь позивача виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми стягнення за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 28.01.2021 №96 про перерахунок пенсії.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області від 24.12.2020 № 559, у розмірі 56 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 23 грудня 2020 року з урахуванням раніше виплачених сум.

4. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

5. Рішення підлягає негайному виконанню в частині присудження на користь ОСОБА_1 виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду складено 22.10.2021 р.

Суддя Кушнова А.О.