Справа № 500/4845/21
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4845/21

02 листопада 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Осташа А. В. за участю: секретаря судового засідання Шаблій Ю.П., представника позивача - Стечишин О.С., представника відповідача - Мартинович С.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги, викладеної у листі від 09.06.2021 за №131908-14/2257-2021 "Про усунення порушень законодавства" в частині забезпечення відшкодування на користь державного бюджету матеріальної шкоди (втрат) в сумі 346 852 грн 50 коп. (в т.ч. ЄСВ - 29 230, 78 грн), заподіяної внаслідок нарахування та виплати доплат до посадового окладу судді, який не здійснював правосуддя, в тому числі із врахуванням норм статтей 130-136 Кодексу законів про працю України,

ВСТАНОВИВ:

Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області (далі - ТУ ДСА, позивач) звернулося в суд з позовом до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області (далі - Управління Держаудитслужби, відповідач) про визнання протиправною та скасувати вимогу Управління Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області, викладену у листі від 09.06.2021 за №131908- 14/2257-2021 «Про усунення порушень законодавства», адресовану Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України у Тернопільській області щодо забезпечення відшкодування на користь державного бюджету матеріальної шкоди (втрат) в сумі 346852,50 грн. (в т.ч. ЄСВ - 29230,78 грн.), заподіяної внаслідок нарахування та виплати доплат до посадового окладу судді, який не здійснював правосуддя, в тому числі із врахуванням норм статей 130 136 Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що не погоджується із пунктом 1 оскаржуваної вимоги, оформленої листом від 09.06.2021 за №131908-14/2257-2021, яким зобов`язано забезпечити відшкодування на користь ТУ ДСА шкоди (збитків) на загальну суму 346852,50 грн., заподіяної внаслідок зайвої виплати доплати за стаж роботи суддям, які не здійснювали правосуддя в тому числі із врахуванням норм статей 130-136 Кодексу законів про працю України, та вважає її протиправною з наступних підстав.

З акту ревізії від 31.05.2021 №08-22/4 слідує, що при вирішенні питання щодо правомірності виплати доплат до посадового окладу суддям, які не мали повноважень для здійснення правосуддя у 2020, фахівці Управління Держаудитслужби виходили з того, що з втратою з 01.01.2020 чинності пунктом 23 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII судді, які не мають повноважень для здійснення правосудця, втратили право на отримання доплат до посадового окладу.

Разом з тим, позивач вказує, що такі висновки відповідача є безпідставними, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, згідно з якою суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. При цьому, у мотивувальній частині вказаного рішення суду, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 06.06.2016 № 1402. У зв`язку з наведеним у вказаному рішенні Конституційного Суду України зазначено, що положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 (в редакції Закону № 192) для цілей застосування окремих положень Закону № 1402 суперечать частинам першій, другій статті 126 Конституції України, оскільки звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів.

На підставі наведеного рішення Конституційного Суду України з 04.12.2018 наказами голів судів у 2018 суддям, які не здійснювали повноваження через обставини, що не залежать від них особисто або не були обумовлені їхньою поведінкою, були встановлені доплати до посадового окладу. У зв`язку із втратою чинності пунктом 23 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402 судами не видавалися накази, якими б з 01.01.2020 припинялася дія наказів про встановлення доплат до посадового окладу суддям, які не мали повноважень для здійснення правосуддя. При цьому, вказує, що ТУ ДСА України не наділені повноваженнями надавати оцінку наказам голів місцевих загальних судів та повертати їх без виконання.

Таким чином, виплата суддям, які не здійснювали повноваження через обставини, що не залежать від них особисто або не були обумовлені їхньою поведінкою, доплат до посадового окладу у 2020 здійснювалася відповідно до рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 на підставі наказів, виданих головами місцевих загальних судів Тернопільської області у межах їх повноважень, а саме: наказ голови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.05.2019 №144-К; наказ голови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.10.2020 №281-К; наказ голови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.06.2020 №134-К; наказ голови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.04.2019 №75-К; наказ голови Лановецького районного суду Тернопільської області від 29.10.2020 №44-К. Вищевказані накази не скасовувалися та не визнавалися в судовому порядку протиправними. Разом з тим, позивач вказує, що звертався до вищевказаних голів судів щодо вжиття відповідних управлінських заходів щодо упорядкування наказів про встановлення щомісячної доплати за вислугу років.

З урахуванням наведеного вважає, що ТУ ДСА нараховуючи та сплачуючи у 2020 доплати до посадового окладу суддям, які не мали повноважень для здійснення правосуддя, діяло у межах повноважень та у спосіб, передбачений діючими нормативними актами.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання на 01.10.2021.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовних вимог не визнав, вважає доводи позивача про протиправність вказаної вимоги у вказаній вище частині протиправними, оскільки рішенням Конституційного суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 неконституційною визнано частину 10 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, а не частини 10 статті 135 Закону № 1402-VIII, на яку йде посилання в акті ревізії від 01.06.2020 № 08-25/08 та листі-вимозі від 09.06.2021 за №131908-14/2257-2021 «Про усунення виявлених порушень законодавства». Також відповідач вказує, що Управління Держаудитслужби пред`явило лист-вимогу «Про усунення виявлених порушень законодавства», виявлених під час ревізії ТУ ДСА. При цьому, оскаржуваний пункт вимоги вказує на виявлені збитки та їхній розмір, відтак, на думку відповідача, вона має перевірятись у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а не за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. Просив у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив позивач вважає, що аргументи та зауваження, викладені у відзиві, є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на врахування при прийнятті рішення у даній справі. Зазначає, що відповідач не заперечує ту обставину, що правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки (зокрема обов`язки) для свого адресата, відтак наділена рисами правового акта індивідуальної дії (з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься), і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом. При цьому, позивач посилається, на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21.11.2018 у справі №820/3534/16, та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23.02.2016 у справі № 818/1857/14 та від 31.05.2021 у справі № 826/18686/16. Просив позов задовольнити.

Протокольною ухвалою суду від 01.10.2021 відмовлено у задоволенні клопотання про залучення у справі третіх осіб та закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.11.2021.

В судовому засіданні 02.11.2021 представник позивача просила позов задовольнити, а представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що у період з 25.02.2021 по 25.05.2021 відповідно до пункту 8.17 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на І квартал 2021 Управлінням Держаудитслужби проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА за період з 01.01.2019 по 31.12.2020.

За результатами ревізії складено акт від 31.05.2021 № 08-22/4, в якому зазначено, зокрема, що ревізією дотримання законодавства при нарахуванні та виплаті сум доплат суддям встановлено, що в порушення частини 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддям, які не здійснюють правосуддя протягом 2020, зайво проведено нарахування доплати за стаж роботи в сумі 346852,50 грн та зайво здійснено виплати доплати в сумі 346852,50 грн., як наслідок зайво проведено сплату ЄСВ на суму 292230,78 грн. Внаслідок допущеного порушення завдано матеріальної шкоди (збитків) Управлінню. Порушення допущенні головами судів, якими встановлено надбавки за вислугу років суддям, які не здійснюють правосуддя.

Територіальне управління ДСА України у Тернопільській області надано 04.06.2021 заперечення, на які направлено висновок, затверджений 08.06.2021, вказана обставина не є спірною.

09.06.2021 Управління Держаудитслужби надіслано ТУ ДСА вимогу 09.06.2021 за №131908-14/2257-2021 про усунення виявлених порушень законодавства, відповідно до пункту 1 якої зобов`язано позивача забезпечити відшкодування на користь державного бюджету матеріальної шкоди (втрат) в сумі 346852,50 грн. (в т.ч. ЄСВ - 29230,78 грн.), заподіяної внаслідок нарахування та виплати доплат до посадового окладу судді, який не здійснював правосуддя, в тому числі із врахуванням норм статей 130 136 Кодексу законів про працю України.

Не погоджується із вимогою від 09.06.2021 за №131908-14/2257-2021 у зазначеній вище частині, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 8 Основного Закону України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються судоустрій, судочинство, статус суддів.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

30.09.2016 набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016№1402-VIII(далі - Закон №1402-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За змістом частин 1, 2 статті 135 Закону №1402-VIIIсуддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з частиною 3 статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин 5, 8 статті 135 Закону №1402-VIIIсуддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків (частина 9 статті 135 Закону №1402-VIII).

Відповідно до частини 10 статті 135 Закону №1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, положення частини 10статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VІІІ, за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу».

У підпункті 3.4 вказаного рішення Конституційного Суду України зазначено, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється Законом № 2453-VI у редакції Закону № 192-VІІІ, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначається Законом № 1402.

Рішенням Конституційного Суду України встановлено, що випадки нездійснення правосуддя поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема, відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, зокрема, нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та із неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду; з обов`язковим проходженням підготовки для підтримання кваліфікації у Національній школі суддів України; з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, мобілізація. Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 у таких випадках суддя не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Проте якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, є несправедливим, невиправданим та не обґрунтованим.

Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України зазначив, що конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини другої статті 126 Конституції України.

Конституційний Суд України вважає, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 для цілей застосування окремих положень Закону № 1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Обов`язок виконання рішення Конституційного Суду України є вимогою Конституції України, яка має найвищу юридичну силу щодо всіх інших нормативно-правових актів (пункти 3, 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Також суд враховує, що положення частини 10статті 133 Закону № 2453у редакції Закону № 192, які визнані рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018не конституційними, були тотожними за змістом положенням частини 10 статті 135Закону № 1402, а тому визнанню неконституційним повторно не підлягають.

Відтак суд дійшов висновку про відсутність порушень у діях ТУ ДСА у Тернопільській області при нарахуванні та виплаті доплат до посадового окладу суддям, які не здійснюють правосуддя з незалежних від них причин.

Водночас суд вважає, що висновки відповідача, викладені в акті ревізії від 31.05.2021 року № 08-22/4 та у вимозі від 09.06.2021 за №131908-14/2257-2021 про відсутність підстав для виплати суддям, які не здійснювали правосуддя з незалежних від них причин протягом 2020, доплати до посадового окладу є такими, що суперечать вищенаведеним правовим нормам.

Разом з тим, суд, вирішуючи по суті дану адміністративну справу, враховує наступне.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні регламентовано Законом України від 26.01.1993 № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 868 «Про утворення Державної аудиторської служби України», яка набрала чинності 03.11.2015, утворено Державну аудиторську службу України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, реорганізувавши Державну фінансову інспекцію шляхом перетворення.

Згідно із пунктом 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43(далі - Положення № 43), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів та який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Пунктом 7 Положення № 43 визначено, що Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 «Про утворення міжрегіональних органів Державної аудиторської служби» до складу органів Державної аудиторської служби України входять Держаудитслужба та такі міжрегіональні територіальні органи: Північний офіс Держаудитслужби, Північно-східний офіс Держаудитслужби; Західний офіс Держаудитслужби та Східний офіс Держаудитслужби, які також наділені вищевказаними повноваженнями щодо вжиття в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб.

Згідно із підпунктом 4 пункту 4 Положення № 43 Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль за: цільовим, ефективним використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів; досягненням економії бюджетних коштів і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів; цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), отриманих під державні (місцеві) гарантії; достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах під час складання планових бюджетних показників та відповідністю взятих розпорядниками бюджетних коштів бюджетних зобов`язань відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу в бюджетному процесі); відповідністю взятих розпорядниками бюджетних коштів довгострокових зобов`язань за енергосервісом затвердженим в установленому порядку умовам закупівлі енергосервісу; дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів; дотриманням законодавства про державні закупівлі; веденням бухгалтерського обліку, а також складенням фінансової і бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу в бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності; виконанням функцій з управління об`єктами державної власності; станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів, станом внутрішнього контролю в інших підконтрольних установах; усуненням виявлених недоліків і порушень.

Згідно із підпунктом 9 пункту 4 Положення № 43 Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань уживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

Підпунктами 16, 23 п. 6 Положення № 43 передбачено, що Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 1статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті. На підконтрольних установах, щодо яких за відповідний період їх фінансово-господарської діяльності відповідно до цього Закону проведено державний фінансовий аудит, інспектування за ініціативою органу державного фінансового контролю не проводиться.

Пунктами 1, 7, 10, 13статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачено, що органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Згідно із частиною 2статті 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і у суб`єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів всіх рівнів, державних фондів або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно, а на підставі рішення суду - в інших суб`єктів господарювання визначено Порядком проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2006 № 550 (далі - Порядок № 550).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 550 інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Згідно із пунктами 45, 46 Порядку № 550 у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи органу державного фінансового контролю, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об`єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому. Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом державного фінансового контролю у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об`єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування. Про усунення виявлених ревізією фактів порушення законодавства цей об`єкт контролю у строк, визначений вимогою про їх усунення, повинен інформувати відповідний орган державного фінансового контролю з поданням завірених копій первинних, розпорядчих та інших документів, що підтверджують усунення порушень.

Пунктом 50 Порядку № 550 передбачено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення, зокрема, звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольним об`єктом не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольного об`єкта та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов`язковою до виконання.

Щодо відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом прийняття такої вимоги. Такі збитки відшкодовуються в добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом. Тобто, в органу державного фінансового контролю є право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних об`єктів, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Відтак, пункти (частини) вимоги, які не вказують на стягнення збитків, можуть бути перевірені судом у справі за відповідним позовом підконтрольної установи з їх оскарження.

Проте, пункти (частини) вимоги, які вказують на стягнення збитків мають перевірятись у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а не за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. Збитки, щодо наявності яких зроблено висновок Держаудитслужбою, стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю. Наявність збитків, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає позов про відшкодування збитків, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21.11.2018 у справі № 820/3534/16, а також правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 27.11.2019 у справі № 1440/1820/18, від 10.12.2019 у справі № 808/6509/13-а, від 23.12.2019 у справі №815/4341/14, від 07.02.2020 у справі № 803/634/17, від 14.02.2020 у справі №825/3661/15-а, від 28.02.2020 у справі № 808/4044/17, від 28.02.2020 у справі №2040/6542/18, від 18.03.2020 у справі № 826/14169/17, від 18.03.2020 у справі №П/811/140/17, від 31.03.2020 у справі № 817/650/18, від 02.04.2020 у справі №820/3534/16, від 22.09.2020 у справі № 820/1286/18.

У справі, що розглядається, фактично заявлено вимогу про визнання протиправною та скасування пункту 1 вимоги від 09.06.2021 за №131908-14/2257-2021, який констатує виявлені контролюючим органом порушення із зазначенням сум завданої матеріальної шкоди (збитків), обрахованих у гривнях. Крім того, зазначена вимога містить власне вимоги до ТУ ДСА щодо усунення виявлених порушень в установленому законодавством порядку та надання у встановлений строк вичерпної інформації про вжиті заходи.

Лист-вимога також містить зазначення про те, що у разі якщо підконтрольна установа не забезпечила виконання вимог щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання активів, контролюючий орган має право звернутись до суду в інтересах держави.

За наведених обставин, суд вважає, що в органу державного фінансового контролю наявне право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених під час перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки. Відтак, вимога в частині стягнення збитків не потребує перевірки її законності та судового втручання в межах розгляду цього позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.02.2020 у справі №1340/5972/18.

Отже, враховуючи, що збитки у випадку відсутності факту їх добровільного відшкодування стягуються примусово в судовому порядку з особи, яка їх заподіяла, питання щодо наявності збитків та їх розміру має перевірятись судом, який розглядає позов про їх стягнення. У зв`язку з наведеним, звернення ТУ ДСА з позовом про визнання протиправним та скасування пункту 1 вимоги від 09.06.2021 за №131908-14/2257-2021 не є належним способом захисту порушеного права, а відтак позовна вимога про скасування вказаної вимоги не може бути задоволена.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Територіального управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги, викладеної у листі від 09.06.2021 за №131908-14/2257-2021 "Про усунення порушень законодавства" в частині забезпечення відшкодування на користь державного бюджету матеріальної шкоди (втрат) в сумі 346 852 грн 50 коп. (в т.ч. ЄСВ - 29 230, 78 грн), заподіяної внаслідок нарахування та виплати доплат до посадового окладу судді, який не здійснював правосуддя, в тому числі із врахуванням норм статтей 130-136 Кодексу законів про працю України, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 02 листопада 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- Територіальне управління Державної судової адміністрації в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Грушевського, 6,м. Тернопіль,46001, код ЄДРПОУ/РНОКПП 26198838);

відповідач:

- Управління Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Грушевського, 8,м. Тернопіль,46021, код ЄДРПОУ/РНОКПП 40913637);

Головуючий суддя Осташ А.В.