Справа № 240/10297/21
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-10-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року м. Житомир справа № 240/10297/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому з урахуванням уточненого адміністративного позову просить:

- визнати дії Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати йому середнього заробітку з 28.09.2017 по 16.05.2019 не в повному розмірі протиправними;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із середньоденного грошового забезпечення 370,36 грн, а саме з 28.09.2017 по 16.05.2019 (день фактичного розрахунку), з врахуванням раніше виплачених сум.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідач не провів з ним остаточного та повного розрахунку при звільненні, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення.

Рішенням суду встановлено право позивача на нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати, на виконання якого позивачу нараховано та перераховано на його картковий рахунок таку виплату, однак з розміром вказаної виплати позивач не погоджується, що у свою чергу спровокувало звернення останнього до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 відкрите провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

16.09.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позивачу нараховано та виплачено середній заробіток відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, та виконала рішення суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши наведені сторонами доводи, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема у Військовій частині НОМЕР_1 .

Як свідчать матеріали справи, при звільненні відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу у повному обсязі індексацію грошового забезпечення. Вказана виплата здійснена відповідачем лише на виконання рішення суду у розмірі 11006 грн, а також на виконання рішення суду від 13.01.2019 №240/11214/19 позивач отримав середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 123063,05 грн (нараховано 152873 грн, з яких утримано військового збору - 2293,10 грн та податку на доходи з фізичних осіб у розмірі 27517,20 грн), що у свою чергу слугувало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

Позивач не погоджується із розміром отриманого середнього заробітку, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XII ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Відповідно до частин 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю України) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.

Так, у статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні, в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням суду №240/11214/19 встановлено право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який йому нараховано у розмірі 152873 грн та виплачено з утриманням податків у сумі 123063,05 грн. З отриманою сумою позивач не погоджується, вважає, що при проведенні обрахунку середнього заробітку на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №240/11214/20 військова частина НОМЕР_1 вчинила протиправні дії, а саме: провела нарахування та виплату середнього заробітку з порушенням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Постанова №100) та пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (далі - Порядок №44).

Так, відповідно до п. 2 Постанови №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

В свою чергу п.3 вищевказаного Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач наголошує, що остаточний розрахунок при звільненні здійснено відповідачем із затримкою у 595 дні, як встановлено Житомирським окружним адміністративним судом у справі №240/11214/20 (з 28.09.2017 по 16.05.2019).

При цьому пояснює, що відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 щодо отриманих видів грошового забезпечення та індексації його грошового забезпечення №3237 від 12.01.2018 грошове забезпечення за серпень 2017 року складало 8147,96 грн, за вересень 2017 року - 8147,96 грн, тобто за два останніх місяці, що передували звільненню його грошове забезпечення - 16295,92 грн, а його середньоденна заробітна плата становить 370,36 грн (16295,92 грн/43 дні).

У зв`язку із чим, розмір його середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить - 213697,44 грн (370,36 грн / кількість днів затримки розрахунку при звільненні).

Вважає, що Військова частина НОМЕР_1 виплатила йому середній заробіток в розмірі - 123063,05 грн на 90634,67 грн менше ніж передбачено Порядком № 100.

У свою чергу, суд звертає увагу позивача на те, що обрахунок середньомісячної заробітної плати обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, в даному випадку звільнення. При цьому, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час лише працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців.

Як свідчать матеріали справи, позивача звільнено з військової служби 27.09.2017, при цьому розраховуючи середній заробіток необхідно обчислювати виходячи з грошового забезпечення за липень, серпень 2017 року.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 №3237 від 07.11.2017, яку додано позивачем до позовної заяви його грошове забезпечення за липень 2017 року - 7964,80 грн, за серпень 2017 року - 7964,80 грн, тобто за два останніх місяці, що передували звільненню грошове забезпечення позивача становило 15929,60 грн,

Відповідно до п.7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №745/32197 від 26.06.2018 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Таким чином при розрахунку військовослужбовцям середньоденного розміру слід їх грошове забезпечення ділити на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

А тому, суд враховуючи викладені норми дійшов висновку, що середньоденна заробітна плата позивача становить 256,93 грн (15929,60 грн/62 дні (липень 31 та серпень 31 календарний день).

Затримка виплати індексації грошового забезпечення (як встановлено Житомирським окружним адміністративним судом у справі №240/11214/20 та не потребує додаткового дослідження судом в межах даної справи) становить 595 дні, а тому розмір середнього заробітку позивача у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 152873,35 грн (256,93 грн х 595).

При цьому, як пояснює в позовній заяві позивач, листом Військова частина НОМЕР_1 №3232 від 12.04.2021 роз`яснила, що середній заробіток позивачу нараховано в розмірі 152873 грн, з яких утримано військовий збір у розмірі 2293,10 грн та податок на доходи фізичних осіб - 27517,20 грн.

З огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №240/11214/19 виконано у повному обсязі, позивачу виплачено середній заробіток у належному розмірі, а тому твердження останнього про порушення положень Порядку №100 та пункту 2 Порядку №44 при нарахуванні середнього заробітку безпідставні та належним чином не обґрунтовані.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають.

Питання про розподіл судових витрат, судом не вирішується відповідно до положень ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст рішення складено: 29.10.2021.