Справа № 520/564/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 р.Справа № 520/564/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2021, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків, повний текст складено 29.03.21 року по справі № 520/564/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд першої інстанції:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі № 520/13211/19 , а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі № 520/13211/19 , а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020року розмір якого обчислити за методикою, визначеною постановою КМ України від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020року, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМ України від 15.01.2004 №44.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що при припиненні ним з 07.08.2017 р. проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 з ним не був проведений остаточний розрахунок призвільненні, а здійснено його лише 01.12.2020р., а тому відповідно до вимог ст. ст. 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) Військова частина НОМЕР_1 зобов`язана сплатити позивачу середній заробіток (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2017 р. по 12.01.2020 р. (до дня присудження позивачу заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 р. по справі №520/13211/19) розмір якого обчислити за методикою, визначеною постановою КМ України від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі №520/13211/19 , а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі № 520/13211/19 , а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Військова частина НОМЕР_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року по справі №520/564/21 скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню. Вказує, що на момент звільнення позивача зі служби у 2017 році чинним законодавством України не було визначено механізму виплати грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій в особливий період, як і не було сформовано чіткої правової позиції щодо виплати такої компенсації. Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату такої компенсації майже через 2 роки. Вказує, що спір щодо невиплаченої грошової , компенсації зі додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, виник не під час звільнення, а майже через 2 роки після звільнення позивача. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні, однак суд першої інстанції цього зовсім не врахував. Посилається, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки, лише при невикористанні військовослужбовця додаткової відпустки здійснюється виплата грошової компенсації. Також зазначає, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій не є складовою грошового забезпечення (заробітної плати), внаслідок чого на вказану суму не розповсюджуються вимоги ст. ст.116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця. Вказує, що в свою чергу, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій, яка не входить до структури грошового забезпечення військовослужбовців. Посилається в обґрунтування своєї позиції на практику Верховного Суду.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись в обґрунтування своєї правової позиції на практику Верховного Суду, зокрема Великої Палати Верховного Суду, та на правові позиції Європейського суду з прав людини, зазначив щодо безпідставності доводів Військової частини НОМЕР_1 , викладених в її скарзі, а тому просив суд апеляційної інстанції залишити без задоволення апеляційну скаргу останньої, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року по справі №520/564/21 без змін.

08.10.2021 року представник позивача направив на електронну адресу суду листа, який містив кваліфікований електронний підпис, в якому просив суд апеляційної інстанції розглядати справу №520/564/21 26.10.2021 р. о 14:00 без участі позивача та представника позивача.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ч.4 ст.229 КАС України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01.08.1986 по 07.08.2017 проходив службу у Збройних Силах України, зокрема в період з 2015 року по 2017 рік у військовій частині НОМЕР_1 .

07.06.2017 наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України №108 позивача звільнено в запас за пунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту), відповідно до ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з урахуванням вимог п.п. "і" п. 1 ч. 8 ст. 26 вказаної статті.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.08.2017 №241 позивача виключено зі списків особового складу у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас.

04.06.2015 позивачу видано посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_2 .

24.10.2019 позивач звернувся до військової частини з заявою, зокрема, про підтвердження того, що він додаткову відпустку учасника бойових дій не використовував.

За результатами розгляду вказаної заяви відповідачем надано довідку від 04.11.2019 №3357, в якій визначено, зокрема, про те, що додаткова відпустка як учаснику бойових дій за вищевказаний період не надавалась та грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку не виплачувалась.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з позовом.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №520/13211/19 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено в повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №520/13211/19 набрало законної сили 16.11.2020.

Позивач, не погоджуючись з тим, що відповідачем не виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2017 по 12.01.2020, звернувся з позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі № 520/13211/19, а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року є протиправною, а тому у зв`язку з цим необхідно зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі № 520/13211/19 , а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, вважаючи, що наявні підстави для зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тоді як норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 21.10.2021 року по справі №640/14764/20.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 09.07.2020 р. по справі №320/6659/18.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.

За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби всі належні до йому виплати суми, в т.ч. грошову компенсацію невикористаних відпусток на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18 зазначила, що грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Отже, грошова компенсація невикористаних відпусток належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України.

Таким чином, застосування передбаченої ст.117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

За змістом частини першої ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого у роботодавця є обов`язок сплатити передбачену ст. 117 КЗпП України компенсацію.

Частина перша ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли між роботодавцем та колишнім працівником існує спір про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 26.02.2020 року по справі 821/1083/17.

Так, в рамках даної справи позивач, зокрема вважаючи, що були порушені його права на нарахування та виплату йому грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року, що встановлено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі № 520/13211/19, просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження йому заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі № 520/13211/19 , а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити середній заробіток (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження йому заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі № 520/13211/19 , а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 07 серпня 2017 року, що підтверджується наявним в матеріалах даної справи витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.08.2017 №241 (а.с.12).

Позивач, вважаючи, що позивачем було порушено його права та інтереси в грудні 2019 року звернувся до суду з позовом до суду з вимогами щодо визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за не використані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року.

Так, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року по справі №520/13211/19 (залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2020 року) визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року.

Вказане рішення набрало законної сили 16.11.2020 року.

Відповідно, зазначеним вище судовим рішенням, яке набрало законної сили, підтверджується факт того, що відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а саме в частині виплати позивачу грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року.

Матеріали справи не містять доказів здійснення виплати вказаної компенсації позивачу за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на помилковість доводів суду першої інстанції у даній справі про те, що позивач у зв`язку з порушенням відповідачем права на отримання належного розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, що встановлено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року по справі №520/13211/19 просить стягнути на його користь суму середнього заробітку, а також висновків про те, що позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати одноразової грошової допомоги, оскільки вказаним рішенням суду першої інстанції встановлено протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу саме грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку із позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учасника бойових дій не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки лише при невикористанні військовослужбовця додаткової відпустки здійснюється виплата грошової компенсації, а також доводів апеляційної скарги про те, що компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій не є складовою грошового забезпечення (заробітної плати), внаслідок чого на вказану суму не розповсюджуються вимоги ст. 116,117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця, то колегія суддів відхиляє такі доводи з урахуванням вже наведеного вище, оскільки судовим рішенням (рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року по справі №520/13211/19), яке набрало законної сили встановлено протиправність бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій та необхідність зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року. Відповідно, у зв`язку з цим в межах спірних правовідносин по даній справі наявні підстави для відповідальності відповідача згідно із приписами ст.117 КЗпП України за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року.

Також стосовно доводів апеляційної скарги про те, що при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки це жодним чином не спростовує того, що відповідачем не було здійснено повного розрахунку із позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини саме останнього і це є підставою для його відповідальності згідно ст.117 КЗпП України.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі №520/13211/19, а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року.

При цьому, надаючи правову оцінку задоволення судом першої інстанції вимог позову в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі № 520/13211/19 , а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц остання зазначила, що враховуючи, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст.235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум

Колегія суддів вважає, що в контексті спірних правовідносин у даній справі зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі №520/13211/19 , а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року без визначення судом конкретної суми такої компенсації не буде належним способом захисту прав позивача.

При цьому, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду) та застосувати в даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, з огляду на таке.

Так, на виконання протокольної ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 07.09.2021 року щодо надання документів про нараховані та виплачені позивачу виплат при звільненні з військової служби відповідачем було надано довідку розрахунок про нараховані та виплачені види грошового забезпечення при звільненні на майора запасу ОСОБА_1 від 25.10.2021 р., зі змісту якої вбачається, що розмір грошового забезпечення останнього при звільненні склав 11370, 50 грн., нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 211066, 88 та грошову допомогу на оздоровлення в сумі 108639, 50 грн. Крім того, виплачено 27.11.2020 р. за рішенням суду компенсацію відпустки як учаснику бойових дій в сумі 15 193,50 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що виходячи із сум заробітку позивача, загальна сума середнього заробітку позивача за період з 07.08.2017 по 12.01.2020 є такою, що суттєво перевищує суму грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яку не було виплачену позивачу при звільненні з військової служби.

Окрім того, суд апеляційної інстанції враховує, що позивач був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення 07 серпня 2017 року, а з вимогами щодо визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за не використані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07 серпня 2017 року звернувся до суду лише в грудні 2019 року, тобто більш ніж через два роки з моменту звільнення.

Таким чином, враховуючи матеріали даної справи, розмір простроченої заборгованості відповідача щодо належних до виплати позивачу при звільненні сум, значного терміну не звернення позивача до суду щодо захисту своїх прав у зв`язку з неповним розрахунком при звільненні з військової служби, колегія суддів вважає справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача з військової служби виплат за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року суму у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Стосовно посилання скаржника на певні правові позиції Верховного Суду, зокрема Великої Палати Верховного Суду, в обґрунтування своєї позиції, то колегія суддів зазначає, що з урахуванням ч.5 ст.242 КАС України застосуванню до спірних правовідносин у даній справі підлягають наведені вище позиції вказаного суду.

Крім того, щодо посилання учасників по справі на правові позиції Європейського суду з прав людини, то колегія суддів враховує їх та зазначає, що вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не суперечить таким позиціям цього суду.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи відповідача щодо правомірності проведеної перевірки є помилковими.

Статтею 317 КАС України визначено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильного застосування норм матеріального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні, шляхом викладення третього абзацу резолютивної частини цього рішення в наступній редакції: "Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі №520/13211/19, а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.". В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 по справі №520/564/21 підлягає залишенню без змін.

Враховуючи приписи ст.139 КАС України відсутні правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі.

Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності, а також враховуючи те, що дана справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 по справі № 520/564/21 змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини цього рішення в наступній редакції: "Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі №520/13211/19, а саме за період з 07 серпня 2017 року по 12 січня 2020 року у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.".

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 по справі №520/564/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 01.11.2021 року