Справа № 420/603/20
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2021-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/603/20
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Косцової І.П.,

суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.

за участі секретаря Вознюк Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Президента України, Офісу Президента України про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Адміністрації Президента України та Офісу Президента України та зобов`язати вчинити певні дії. Крім цього позивач просив стягнути з відповідачів моральну шкоду у сумі 17 000 грн.

Постановою Верховного суду від 18.03.2021 року справу направлено до суду першої інстанції для вирішення частини позовних вимог, які не були належно розглянуті, в тому числі, вимог про відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, яка була прийнята судом першої інстанції ухвалою від 23.04.2021 року, предметом розгляду даної справи на даний час є вимога ОСОБА_1 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Президента України моральної шкоди у розмірі 6 800 грн., заподіяної позивачеві через протиправну бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме Офісу Президента України щодо розгляду та надання відповіді на запити позивача про отримання публічної інформації від 20 грудня 2019 року, від 28 грудня 2019 року та від 10 січня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є активістом, політиком, громадським діячем, займається активною політичною діяльністю та постійно інформує громадськість про значущі події, зокрема й шляхом надання інтерв`ю, публікації статей та блогів у соціальній мережі «Фейсбук», а також на сайтах, таких як «Цензор». Позивач вказує, що, не отримавши від ОПУ вказану у його запитах інформацію, він не міг повідомити про неї своїм читачам та надати їм правдиві відомості про діяння АПУ та ОПУ із призначення та звільнення представників (не лише його), що призвело до істотних моральних страждань. Також позивач вказував, що неможливість використати витребувану інформацію при розгляді судових справ, у яких він приймав участь, негативно вплинула на його ділову репутацію. Крім того позивач зазначив, що недостовірність наданої ОПУ інформації про його звільнення ускладнила можливість захисту своїх трудових прав, порушених, на думку позивача, під час звільнення з посади представника Президента України, що призвело до залишення його позовних вимог без розгляду постановою Великої Палати Верховного Суду у справі 9901/141/20.

Усвідомлення неможливості захистити свої права у суді, зокрема, через відсутність належної інформації про звільнення, призвело до додаткових страждань. Ті обставини, що позивач є науковцем (доктор юридичних наук, професор), громадським активістом (експерт Української незалежної морської профспілки, експерт Кримськотатарського ресурсного центру), блогером, популярним користувачем соціальних мереж, значно вплинуло на ступінь порушення його честі, гідності та ділової репутації.

Оскільки відповідачам достеменно було відомо, що ОСОБА_1 займав посаду Постійного представника Президента, а отже є публічною особою, політиком у розумінні стандартів та практиці ЄСПЛ, ненадання запитуємої інформації принизило його честь та гідність. Також, позивач вказав, що з 2019 року він став жертвою політичних переслідувань за попередню політичну діяльність та за опозиційні погляди. У розрахунку моральної шкоди він керується методикою професора ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Ухвалюючи відповідне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сама лише констатація порушення прав позивача не може вважатись достатньою підставою для стягнення моральної шкоди на його користь. За наслідком розгляду даної справи не було встановлено наявність причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача і завданою шкодою. Крім того судом визначено, що встановлений факт протиправної бездіяльності ОПУ щодо належного розгляду та надання відповіді на запити ОСОБА_1 про отримання публічної інформації не перешкоджав позивачеві для захисту його трудових прав, оскільки він мав змогу звернутись з відповідними запитами ще у 2018 році.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив доводи, які за своєю суттю повторюють обґрунтування позовної заяви. Крім того, більша частина апеляційної скарги зведена до цитування відповіді ОСОБА_1 на відзив відповідачів на позовну заяву.

Окремо ним наголошено, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що відповідачами не спростовано усі доводи позивача, що свідчить про фактичну згоду відповідачів з певною частиною доводів. Крім того, звернуто увагу, що ані судом першої інстанції, ані відповідачами не було спростовано методології розрахунку моральної шкоди та визначеної суми такої шкоди.

Також апелянт вказує, що вимоги процесуального закону покладають на відповідачів, як суб`єктів владних повноважень, тягар доказування відсутності заподіяної йому моральної шкоди. Однак відповідачем не наведено жодних спростувань з цього париводу.

Крім того апелянт зазначає , що він є опозиційним політиком та ідентифікує себе як жертва політичних переслідувань. З огляду на вказаний статус позивач стверджує про умисне вчинення владою моральної шкоди для жертв політичних переслідувань, так як подібні висновки вбачаються з рішень ЄСПЛ «Ю.Луценко проти України» 2015 року, «Ю.Тимошенко проти України» 2015 року.

Від Адміністрації Президента України та Офісу Президента України надійшов спільний відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідачі заперечували проти її задоволення та просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 17 серпня 2017 року №220/2017 ОСОБА_1 призначений на посаду Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим.

Указом від 2 грудня 2018 року №408/2018 позивач звільнений із займаної посади.

Призначенню позивача на вказану посаду передувало звільнення з неї ОСОБА_3 . Указом Президента України від 15 серпня 2017 року №218/2017 за одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

ОСОБА_3 оскаржувала власне звільнення в судовому порядку та рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року в справі №320/5531/18 скасовано розпорядження Представника Президента України в Автономній Республіці Крим від 18 серпня 2017 року №12-к, від 15 вересня 2017 року №21-к.

На час звернення ОСОБА_3 з позовом до суду ОСОБА_1 був Постійним Представником Президента України в Автономній Республіці Крим, а тому вважав, що судовим рішенням у справі №320/5531/18 порушено його права, а отже він набув право на апеляційне оскарження судового рішення у вказаній справі.

При підготовці апеляційної скарги на судове рішення у справі №320/5531/18, з метою захисту своїх прав та отримання для цього необхідної публічної інформації, розпорядником якої є ОПУ (АПУ), ОСОБА_1 20 грудня 2019 року звернувся до ОПУ (АПУ) із запитом на отримання публічної інформації.

Листом від 28 грудня 2019 року №12-09/6301 за підписом керівника Департаменту доступу до публічної інформації ОПУ ОСОБА_1 повідомлено про результати розгляду його запиту про надання публічної інформації від 20 грудня 2019 року.

28 грудня 2019 року ОСОБА_1 , вважаючи, що йому не в повній мірі надали запитувану інформацію, направив до ОПУ (АПУ) повторний запит на отримання публічної інформації, в якому заявник просив ОПУ надати йому публічну інформацію, відображену у його запиті від 20 грудня 2019 року, з додатковим наданням йому інформації про номер листа ОПУ, як відповіді на запит від 28 грудня 2019 року та про усіх службових осіб (посада, прізвище, ініціали), залучених до опрацювання цього документу. Зазначений запит ОСОБА_1 надійшов на адресу ОПУ 2 січня 2020 року.

10 січня 2020 року ОСОБА_1 втретє звернувся до ОПУ із запитом на отримання публічної інформації.

30 січня 2020 року листом №12-09/470 ОПУ повідомив ОСОБА_1 про результати розгляду його запиту про доступ до публічної інформації від 28 грудня 2019 року, а також про результати розгляду запиту від 10 січня 2020 року.

Не погоджуючись з зі змістом відповіді та об`ємом наданої інформації, у січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Адміністрації Президента України (далі АПУ), Офісу Президента України (далі ОПУ), в якому просив суд:

визнати протиправними дії та бездіяльність відповідачів, які полягають у неналежному, невірному та неповному наданні позивачу доступу до публічної інформації;

зобов`язати АПУ та ОПУ надати ОСОБА_1 витребувану в його запитах про доступ до публічної інформації інформацію та відомості;

визнати протиправним застосування АПУ та ОПУ під час призначення на посаду Представника та звільнення з цієї посади, зокрема, стосовно ОСОБА_1 , норм Порядку від 11 квітня 2012 року №298, зокрема, його пункту 15, як це визначено у листі Департаменту доступу до публічної інформації ОПУ від 28 грудня 2019 р. №12-09/6301;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань АПУ та ОПУ моральну шкоду, заподіяну ОСОБА_1 через незаконну бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а саме: АПУ та ОПУ у розмірі 17 000 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі 420/603/20 від 31 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі 420/603/20 від 07 жовтня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено в справі нове рішення, яким позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ОПУ щодо належного розгляду та надання відповіді на запити ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 20 грудня 2019 року, 28 грудня 2019 року та 10 січня 2020 року; зобов`язано ОПУ повторно розглянути запити ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 20 грудня 2019 року, 28 грудня 2019 року та 10 січня 2020 року; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі 420/603/20 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 ; рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 року скасовано в частині позовних вимог про:

визнання протиправним застосування АПУ та ОПУ під час призначення на посаду Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим та звільнення з цієї посади, зокрема, стосовно ОСОБА_1 , норм Порядку від 11.04.2012 року №298, зокрема, його пункту 15, як це визначено у листі Департаменту доступу до публічної інформації ОПУ від 28.12.2019 року №12-09/6301;

стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів моральної шкоди, заподіяної позивачу через незаконну бездіяльність суб`єктів владних повноважень в розмірі 17 000 гривень.

Справу №420/603/20 в цій частині вимог направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 року позовні вимоги про:

визнання протиправним застосування АПУ та ОПУ під час призначення на посаду Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим та звільнення з цієї посади, зокрема, стосовно ОСОБА_1 , норм Порядку від 11.04.2012 року №298, зокрема, його пункту 15, як це визначено у листі Департаменту доступу до публічної інформації ОПУ від 28.12.2019 року №12-09/6301;

стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів моральної шкоди, заподіяної позивачу через незаконну бездіяльність суб`єктів владних повноважень в розмірі 17 000,00 грн., виділені в окреме провадження.

12.04.2021 року до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій він просив:

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Президента України моральну шкоду у розмірі 6 800 грн., заподіяну йому через протиправну бездіяльність суб`єкту владних повноважень, а саме Офісу Президента України, щодо розгляду та надання відповіді на запити на отримання публічної інформації від 20 грудня 2019 року, від 28 грудня 2019 року та від 10 січня 2020 року.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Як зазначив Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 10 квітня 2019 року (справа №464/3789/17), 27 листопада 2019 року (справа №750/6330/17), на які слушно посилається позивач, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується, тому обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

В свою чергу, рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що позивач не надав належних доказів та не навів достатніх та обґрунтованих обставин, які підтвердили б спричинення протиправною бездіяльністю відповідача йому моральних страждань, не зазначив, в чому конкретно полягають його страждання.

Водночас у позовній заяві позивач наводить аргументи, зокрема, про те, що надання відповідачами йому неналежної відповіді на запит про отримання публічної інформації, відповідні негативні наслідки цього для захисту прав у судових справах, а також застосування відповідачами щодо призначення та звільнення ОСОБА_1 з посади Представника норм Порядку №2012, негативно вплинули на гідність, престиж та ділову репутацію, на право отримання публічної інформації та персональних даних, на право оскаржувати рішення суду винесені з питань інтересів останнього, а також на його трудові права, які він реалізовував на публічній службі.

Також позивачем вказується, що поведінка відповідача носила умисно протиправний характер, що спричиняло йому окремі моральні страждання.

При цьому у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.10.2020 року у даній справі судом констатовано, що частина поставлених в запитах питань залишена відповідачем без відповіді. Також відсутні посилання з боку відповідача на причини ненадання відповіді на те чи інше питання (в тому числі зазначення, що: запитувана інформація не відноситься до публічної; відповідач не володіє запитуваною інформацією (не є розпорядником) та хто такою інформацією володіє; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом; запит не відповідає вимогам Закону тощо).

Тобто судом визначено, що відповідачем обрано поведінку, яка мала наперед визначений протиправний характер.

Зважаючи, що судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено явно протиправний характер поведінки, який ґрунтується на умисному ухиленні відповідача від виконання свого обов`язку надавати інформацію, судова колегія визначає, що в даному випадку вимога про стягнення на користь позивача моральної шкоди має підґрунтя для її задоволення.

Оскільки, відповідачем не надано доступ до публічної інформації, яку позивач мав намір використати для захисту власних інтересів у судових спорах та власній публічній діяльності, що мало негативний вплив на його гідність, престиж та ділову репутацію.

Маючи законні очікування отримати відповідну інформацію у встановлені строки чи обґрунтовану відмову у її отриманні, позивач вимушений був у судовому порядку доводити правомірність свого запиту, тобто переживати вкрай негативні емоції.

Також судова колегія приймає до уваги факт перебування позивача на посаді Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим, що зумовлює прагнення позивача довести у судовому порядку легітимність свого призначення та перебування на відповідній посаді, проте вчинені перепони з боку відповідача зумовили необхідність звернення за судовим захистом.

Тобто, дослідивши вказане у сукупності судова колегія визначає, що позивач не зміг реалізувати своє законне право на отримання доступу до публічно інформації задля подальшого свого захисту у суді, що змусило його звернутись до суду, що мало наслідком для нього отримання маральних страждань.

В свою чергу, відповідачі у поданих відзивах на позовну заяву та апеляційну скаргу обмежились загальною позицією щодо відсутності доказів отриманих позивачем моральних страждань без наведення детального аналізу обставин, на які посилався позивач та їх послідовного спростування.

Таким чином, наведені позивачем доводи при наявність причинно-наслідкового зв`язку з встановленою протиправною поведінкою відповідача та завданими моральними стражданнями знайшли своє підтвердження під час розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Заявлений розмір моральної шкоди обрахований позивачем самостійно у сумі 6800 грн. на підставі методики, розробленої ОСОБА_4 , яка базується на застосуванні гнучких індивідуальних коефіцієнтів.

Поряд з цим, при застосуванні вказаної методики позивачем визнано, що ним самостійно визначені індивідуальні коефіцієнти за власним розсудом, що не дозволяє визначити розрахункову суму об`єктивною і справедливою та зобов`язує судову колегію самостійно визначити суму морального відшкодування.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, судова колегія має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням індивідуальних особливостей даної справи, а саме дійсного порушення права позивача, що носило умисний характер, наявності з його боку об`єктивної необхідності у завчасному отриманні запитуваємої інформації для захисту своїх прав у судовому порядку, судова колегія вважає, що належною сумою компенсації за спричинені моральні страждання, що відповідатиме вимогам розумності і справедливості є 3000 грн.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Однак суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи, проте неправильно застосував норми процесуального права.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалює нове рішення, якщо встановить невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріали справи містять докази сплати позивачем 1261,2 грн. до суду апеляційної інстанції, тому вказана сума належить до відшкодування на його користь (т. 4 а.с .55).

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року скасувати, прийнявши нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Президента України (01220, м. Київ, вул. Банкова, 11) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Президента України (01220, м. Київ, вул. Банкова, 11) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна ) гривня 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, протягом 30 днів з моменту виготовлення повного тексту .

Повний текст судового рішення виготовлено 28.10.2021 року.

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Осіпов Ю.В. Скрипченко В.О.