Справа № 440/7407/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 р.Справа № 440/7407/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-АЛЬФА" на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.08.2021, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, м. Полтава, повний текст складено 05.08.21 року по справі № 440/7407/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-АЛЬФА"

до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України , Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Суми)

про визнання дій протиправними та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-АЛЬФА" звернулось до суду з позовом до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) ,у якому просив: визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту Рубель Інни Вікторівни щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 23783908,29 грн від 03.06.2021 в межах виконавчого провадження №55498459; скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту Рубель Інни Вікторівни про стягнення виконавчого збору у розмірі 23783908,29 грн від 03.06.2021, прийняту в межах виконавчого провадження №55498459, та постанову старшого державного виконавця Гадяцького ВДВС Стеценко Юлії Володимирівни від 17.06.2021 про відкриття виконавчого провадження №65833648.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-АЛЬФА", не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року, подав апеляційну скаргу, вважає , що оскаржувані рішення місцевого окружного

адміністративного суду незаконними, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, такими, що порушують охорошовані законом права та інтереси ТОВ "АГРО-АЛЬФА". Просить суд апеляційної інстанції, посилаючись на обставини та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі , скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року та рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року., прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Сторони повідомлялися про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги засобами електронного зв`язку.

Також, у відповідності до положень ст.268 КАС України на веб-порталі Судова влада розміщено повідомлення про виклик у судове засідання учасників справи.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що наказом Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 №910/3468/17 на виконання рішення суду від 13.06.2017 у справі №910/3468/17 стягнуто солідарно з ТОВ "Агро-Альфа" і ТОВ "Агро-МВ" з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь ПАТ "Укрсоцбанк" 233537623,57 грн заборгованості за кредитом; 3981285,71 грн заборгованості з процентів за користування кредитними коштами; 33444,44 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту; 46729,13 грн пені за несвоєчасне погашення процентів та 240000,00 грн судового збору.

27.12.2017 на адресу відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту надійшла заява ПАТ "Укрсоцбанк" про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 №910/3468/17.

10.01.2018 за заявою ПАТ "Укрсоцбанк" головним державним виконавцем Рубель І.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №55498459 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 №910/3468/17. У пункті 3 цієї постанови зазначено про стягнення з боржника (ТОВ "АГРО-АЛЬФА") виконавчого збору у розмірі 23783908,29 грн.

Упродовж січня 2018 року - жовтня 2019 року державним виконавцем вчинялись дії щодо примусового виконання вимог виконавчого документа, як-то: розшук та накладення арешту на кошти, майно боржника, надсилання платіжних вимог про списання коштів з рахунків боржника у банках, опис майна боржника. Однак, такі заходи не призвели до фактичного стягнення з боржника коштів за виконавчим документом, що учасники справи не заперечують.

29.04.2021 Мін`юстом одержано заяву АТ "Альфа-Банк" (правонаступника ПАТ "Укрсоцбанк", а.с. 156-157) про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

03.06.2021 головним державним виконавцем Рубель І.В. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, якою наказ Господарського суду міста Києва від 07.11.2017 №910/3468/17 повернуто АТ "Альфа-Банк".

Того ж дня державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору, якою з ТОВ "АГРО-АЛЬФА" спірною постановою з боржника стягнуто виконавчий збір у розмірі 23783908,29 грн, що становить 10% суми, що підлягала примусовому стягненню.

16.06.2021 до Гадяцького ВДВС надійшла заява Департаменту ДВС Мін`юсту про відкриття виконавчого провадження на підставі постанови від 03.06.2021 ВП №55498459 про стягнення виконавчого збору.

17.06.2021 старшим державним виконавцем Гадяцького ВДВС Стеценко Ю.В. відкрито виконавче провадження №65833648 з примусового виконання постанови від 03.06.2021 ВП №55498459.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того , що відповідачі, приймаючи оскаржувані постанови , діяли на підставі, в межах і спосіб, встановлений приписами Закону №1404-VІІІ.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження про стягнення основного боргу) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року (на час винесення постанов про відкриття виконавчих проваджень - 2016р.), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За приписами пунктів 1- 6 частини п`ятої статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується:

- за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

- у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

- якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

- за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

- у разі виконання рішення приватним виконавцем;

- за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною дев`ятою цієї ж статті 27 обумовлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої, частини п`ятої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами частини п`ятої статті 37 Закону № 1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Проте, Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону № 1404 - VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

З урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець під час прийняття оскаржуваної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору визначив суми виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, що підлягала примусовому стягненню.

Тож державний виконавець визначив суми виконавчого збору у розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши таким чином фактично Закон № 1404-VIII у редакції Закону № 2475-VIII.

Колегія суддів звертає увагу на те , що відповідно до ст. 1 Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) примусове виконання рішень проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом п. 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Тобто, виконавче провадження, що було розпочате до набрання чинності Законом № 1404-VIII, у відповідності до частини 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1404-VIII, мало бути завершене за правилами Закону № 1404-VIII в редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Верховним судом у постанові від 14 травня 2020 року у справі №640/685/19 викладена наступна правова позиція « Положення статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА", як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню. Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом №2475-VIII погіршили становище боржника Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА", а також те, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за наказом Господарського суду міста Києва №910/20914/16 від 27 квітня 2017 року, Верховний Суд вважає, що у державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Махової Д.А. були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 1 149 213,27 грн.».

З урахуванням того, що внесені Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника , а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідача правових підстав для стягнення з позивача виконавчого збору на підставі оскаржуваної постанови.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4279/19, від 05 жовтня 2021 року у справі № 640/18664/20, від 08.07.2021 у справі №480/5242/19, від 20 травня 2021 року у справі №640/32814/20, від 28 січня 2021 року у справі №420/769/19, від 22 січня 2021 року у справі №400/4023/19, від 21 січня 2021 року у справі №640/3430/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 400/878/20 і суд не знаходить підстав для відступу від неї під час розгляду цієї справи.

Колегія суддів відхиляє доводи суду першої інстанції з посиланням на правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 02.06.2021 у справі № 160/4481/20, оскільки згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію, тому при вирішенні даної справи суд апеляційної інстанції враховує правову позицію , викладену в постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4279/19, від 05 жовтня 2021 року у справі № 640/18664/20, від 08.07.2021 у справі №480/5242/19.

Посилання суду першої інстанції на неможливість застосування до спірних відносин висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08.07.2021 у справі №480/5242/19 (про погіршення становища боржника у ході виконавчого провадження), оскільки позивачем у згаданій справі була фізична особа, тоді як у цій справі позивачем є юридична особа, на яку приписи частини першої статті 58 Конституції України не поширюються є помилковими , оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не розмежовує поняття як то «фізична особа» та «юридична особа» при проведенні виконавчого провадження щодо правил стягнення виконавчого збору.

Крім того, як зазначено вище згідно п. 7 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а отже ця постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції , яка підлягала застосуванню та така постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту Рубель Інни Вікторівни про стягнення виконавчого збору у розмірі 23783908,29 грн від 03.06.2021 підлягає скасуванню.

Також, у зв`язку з тим, що судом визнається протиправною постанова про стягнення виконавчого збору від 03.06.2021, протиправною є і постанова відповідача від 17.06.2021 про відкриття виконавчого провадження №65833648 , яка прийнята в подальшому на виконання постанова про стягнення виконавчого збору від 03.06.2021.

З наведеного правового регулювання та обставин справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не правильно застосував положення статті 27 Закону № 1404-VIII, не врахувавши висновки Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, та зробив помилковий висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту про стягнення виконавчого збору від 03.06.2021 та постанови старшого державного виконавця Гадяцького ВДВС від 17.06.2021 про відкриття виконавчого провадження №65833648.

Обґрунтовуючи свою позицію скаржник посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18.

Так, у згаданому судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Крім того, суд зазначив, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Тобто, у справі № 2540/3203/18 Велика Палата Верховного Суду дала оцінку правовідносинам, які виникли у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування судами ч. 2 ст. 27 та ч. 3 ст. 40 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною до 28 серпня 2018 року) при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 цього Закону.

Вирішуючи питання щодо подібності правовідносин, суд приходить до висновку, що подібність правовідносин у даній справі та у справі № 2540/3203/18 встановлюється за суб`єктним критерієм (суб`єктами виступають боржник у виконавчому провадженні та державний виконавець), об`єктним (предметом позову є постанова про стягнення виконавчого збору) та змістовним (постанова про стягнення виконавчого збору винесена у виконавчому провадженні, в якому виконується виконавчий документ, за яким боржник самостійно сплатив суму боргу). Розходження у деяких деталях обставин цих справ не може впливати на висновок про подібність правовідносин, оскільки в обох справах для вирішення спору необхідно дослідити питання щодо правомірності винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Отже, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на неврахування судом першої інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, оскільки незважаючи на подібність правовідносин нормативне регулювання здійснювалось різними редакціями Закону України «Про виконавче провадження», правовідносини в цій справі врегульовані положеннями Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції після 28 серпня 2018 року).

При цьому , колегія суддів дійшла висновку щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту Рубель Інни Вікторівни щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 03.06.2021 в межах виконавчого провадження №55498459, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Водночас адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений повноваженнями, зокрема щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, або ж прийняти рішення, і це прямо передбачено статтею 245 КАС України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).

Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, мають виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, визнання дій відповідача протиправними може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

З огляду на вищенаведене, ефективним та належним є такий спосіб захисту порушених прав, як скасування постанов головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту про стягнення виконавчого збору від 03.06.2021 та постанови старшого державного виконавця Гадяцького ВДВС від 17.06.2021 про відкриття виконавчого провадження №65833648.

Отже, обраний судом апеляційної інстанції спосіб захисту порушеного права відповідає змісту спірних правовідносин є ефективним та забезпечує належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку, та фактично поглинається задоволенням позовних вимог про скасування постанов відповідачів.

Щодо заперечень , викладених в апеляційній скарзі на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року, яка не підлягає окремому оскарженню від рішення суду , колегія суддів зазначає , що оскільки рішення суду першої інстанції скасовується, суд апеляційної інстанції самостійно вирішує питання щодо розподілу судових витрат згідно вимог ст. 139 КАС України.

Колегія суддів вважає , що позивачем фактично заявлені дві позовні вимоги щодо скасування постанов відповідачів , які є немайновими вимогами.

Відповідно до вимог п.1 п. 3 ч. 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру, який подано юридичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2021 року становить 2270 гривень.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення судом апеляційної інстанції позову , сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 4540,0 грн за подання позову та сума судового збору у розмірі 6810,0 грн за подання апеляційної скарги підлягають пропорційному стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів в розумінні вимог ст. 139 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі:

1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом;

2) повернення заяви або скарги;

3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі;

4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням);

5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Частиною 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (ч.5 ст. 7 Закону України "Про судовий збір").

Згідно з п.5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Мінфіну від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 р. за N 1650/24182, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

У разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до органу Казначейства подається оригінал або належним чином засвідчена копія ухвали суду.

Враховуючи вищенаведене , сума переплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 22700,0грн. згідно квитанції № 163310110 від 21.07.21 (оригінал квитанції міститься в матеріалах справи а.с. 53), з урахуванням наявності заперечень позивача , викладених в апеляційній скарзі , підлягає поверненню з Державного бюджету на користь позивача.

При цьому, судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що суд першої інстанції під час вирішення спірних правовідносин дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 05.08.2021 по справі № 440/7407/21 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту Рубель Інни Вікторівни про стягнення виконавчого збору у розмірі 23783908,29 грн від 03.06.2021, прийняту в межах виконавчого провадження №55498459, та постанову старшого державного виконавця Гадяцького ВДВС Стеценко Юлії Володимирівни від 17.06.2021 про відкриття виконавчого провадження №65833648.

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути на користь Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРО-АЛЬФА"судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 2270,00 грн. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 3405,0грн. за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Стягнути на користь Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРО-АЛЬФА"судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 2270,00 грн. та за подачу апеляційної скарги в розмірі 3405,0грн. за рахунок бюджетних асигнувань Гадяцького районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРО-АЛЬФА" надмірно сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 22700,0грн. згідно платіжного доручення від № 163310110 від 21.07.21 .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош