Справа № 420/6603/21
Суддя: Бжассо Н.В.
Дата ухвалення: 2021-10-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6603/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бжассо Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за результатом розгляду якого позивач просить суд:

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2021 року № 39-21, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що він звернувся до ГУ ДМС України із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 17.02.2021 року № 39-21 позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 13.04.2021 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, рішення ДМС України є неправомірним та необґрунтованим, оскільки позивач є громадянином Іраку, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності, оскільки існує ризик переслідувань позивача, тому що на час проживання в країні походження батько позивача працював на американській воєнній базі, дядько позивача був перекладачем. Внаслідок їх діяльності родина зазнала переслідувань зі сторони озброєних угрупувань. Брата позивача було вбито.

Ухвалою суду від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25.05.2021 року.

24.05.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який ДМС України не визнає даний адміністративний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Представник відповідача зазначає, що заявник звернення за міжнародним захистом на території України відбулось у зв`язку із необхідністю легального перебування.

23.06.2021 троку суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 01.07.2021 року.

Ухвалою суду від 01.07.2021 року суд зупинив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем до 14 вересня 2021 року.

20.10.2021 року суд поновив провадження у справі.

19.10.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ч. 9 ст. 205 КАС України.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Іраку, місце народження м. Багдад, район Алькарада, проживав у місті Багдад, за національністю араб, за етнічною належністю араб, за віросповіданням мусульманин, неодружений, рідна мова - арабська, володіє мовами турецькою, англійською, курдською.

Позивач невійськовозобов`язаний, військову службу не проходив.

Ані позивач, ані члени його родини не перебували в жодних політичних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій у країні постійного проживання та не були причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, тощо.

22.07.2015 року ОСОБА_2 прибув до України повітряним транспортом легально на підставі паспортного документу та туристичної візи.

Судом встановлено, що позивач 04.05.2017 року звернувся до територіального органу міграційної служби із заявою № 68 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач повідомив, що виїхав з Іраку, через переслідування з боку угрупування «Мілішет», члени якого вбили брата позивача, підірвали машину дядька позивач та хотіли вбити ОСОБА_2 . Погрози пов`язані із співпрацею сім`ї позивача із американською армією.

14.01.2021 року ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Іраку ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту».

17.02.2021 року ДМС України прийнято рішення № 39-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_2 .

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

За результатом аналізу матеріалів особової справи позивача, суд встановив, що позивачем повідомлено суперечливі дані щодо історії його переслідування, зокрема щодо дати взяття позивача у полон.

Суд зазначає, що матеріали особової справи позивача містять суперечливі відомості щодо історії його переслідування у країні громадянського походження.

Так, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що він, його батько та дядько працювали з американським військовим контингентом на території Іраку. В ході подальшого опитування позивач надав відмінні відомості стосовно обставин власного працевлаштування та членів його родини: під час першої співбесіди заявник повідомив, що в 2005 році його батько розпочав співпрацю з американським військовим контингентом в Іраку; під час співбесіди 18.08.2017 року зазначив, що його батько розпочав співпрацю з американськими військовими в 2003 - 2004 роках у якості будівельника, у той самий час його дядько Давуд працював на посадах супервайзера та перекладача; 27.03.2019 року позивач повідомив, що його батько був економістом, а 08.05.2019 року зазначив, що батько був бізнесменом.

Під час співбесіди від 18.08.2017 року позивач повідомив, що ані батько, ані дядько позивача не мали жодного відношення до збройних сил СІЛА на території Іраку.

Твердження позивача про те, що він також співпрацював з американським військовим контингентом в Іраку, що висловлені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту спростовуються поясненнями позивача під час співбесіди 16.05.2017 року, зокрема про те, що він не працював у збройних силах США в Іраку, а лише допомагав батькові протягом одного тижня в 2007 році. В подальшому 25.03.2019 року позивач надав уточнення, що здійснював прокладку Інтернет-кабеля та водопроводу.

Позивач повідомив, що невстановлені особи з угрупування «Мілішіа» вбили його рідного брата і підірвали автомобіль дядька. Стосовно обставин загибелі рідного брата ОСОБА_3 , позивач повідомив, що його застрелили в 2005 році в м. Багдад, в той же час, детальні обставини загибелі брата йому невідомі. Також, 18.08.2017 року позивач розповів, що того ж року (2005) був здійснений підрив автомобілю рідного дядька на ім`я ОСОБА_4 , в результаті чого він отримав травми ніг, а в подальшому 25.03.2019 року повідомив, що дядько втратив ноги внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Також, позивач повідомив про зникнення батька через погрози з боку невстановлених злочинців, разом із тим встановлено, що в 2005 році батько позивача розлучився із матір`ю та в подальшому проживав окремо від родини, після потрапляння на територію України позивач продовжує підтримувати з ним зв`язок.

Також, в ході опитування позивач надав відомості стосовно особистих переслідувань, зокрема зазначивши про отримання письмових погроз та обставини викрадення невстановленими особами. Проте, спочатку вказав на існування письмових погроз на адресу проживання в м. Багдад, згодом змінив свідчення, зазначивши, що на адресу проживання був направлений патрон від вогнепальної зброї. Разом із тим, зі слів позивача встановлюється, що невстановлені погрози надходили лише на адресу членів його родини, особисто він із вказаними погрозами не ознайомлювався, інформацією про зміст не володіє.

Також, позивач повідомив про обставину власного викрадення невстановленими особами, в той же час надає відмінні свідчення щодо дати події (розбіжності від 2008 року по 2010 роки), а також обставини визволення.

Суд зазначає, що аналізуючи надану позивачем інформацію у сукупності з інформацією по країні походження, позивачем не підтверджено наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Іраку.

Безпідставним є посилання заявника на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення, з огляду на наступне.

Пункт 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Тож інформація по країні походження, сама по собі, не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Вказані висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, що наведені у постанові від 23 червня 2021 року у справі № 420/5005/20.

Суд зазначає, що ані під час перебування на території Іраку, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, політичних переконань або належності до певної соціальної групи.

Таким чином, клопотання позивача не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Крім цього, як встановлено судом, на територію України позивач прибув ще 22.07.2015 року, однак, із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 04.05.2017 року.

Тобто, позивач порушив вимоги частини першої статті 5 Закону №3671-VI, відповідно до якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд робить висновок про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Таким чином, суд робить висновок, що спірне рішення ДМС України від 17.02.2021 року № 39-21 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним, оскільки судом не встановлено передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 205, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 29 жовтня 2021 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.