Справа № 400/1877/21
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2021-10-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 жовтня 2021 р. справа № 400/1877/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2

до відповідачаВійськової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ,

провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі - відповідач або Військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, а саме: грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.11.2017 року, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 13.11.2017 року, та вихідної допомоги при звільненні в розмірі 50 % щомісячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних позивачу сум за період з 14.11.2017 року по 05.03.2021 року (1207 днів) із розрахунку середньоденної заробітної плати - 398,30 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що при звільненні з військової служби йому не була виплачена грошова компенсація додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, індексація грошового забезпечення та вихідна допомога при звільненні, в зв`язку з чим позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом. Рішенням суду від 10.12.2020 року у справі № 400/4204/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 13.11.2017 року, та непроведення перерахунку та виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 50 % щомісячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з індексацією грошового забезпечення та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію додаткової відпустки, індексацію грошового забезпечення, та провести перерахунок та виплату вихідної допомоги при звільненні. Зазначене рішення суду виконано відповідачем 05.03.2021 року шляхом перерахування на картковий рахунок позивача суми 44 817,77 грн. На думку позивача, оскільки відповідачем допущено затримку розрахунку при звільненні позивача з військової служби, що є порушенням ст. 116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) та у відповідності до ст. 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку за період з 14.11.2017 року по 05.03.2021 року.

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що відповідно до ст. 117 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у разі відсутності спору про розмір належних до виплати звільненому працівнику сум. Відповідач вважає, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України, є безпідставним.

Судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Суд розглянув справу відповідно до вимог ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) без проведення судового засідання, в порядку письмового провадження, на підставі матеріалів справи.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 166 від 13.11.2017 року позивач звільнений з військової служби у запас відповідно до підпункту "б" (за станом здоров`я) п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та з 13.11.2017 року виключено з списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а. с. 8).

Оскільки при звільненні з військової служби з позивачем не проведено всіх розрахунків, він звернувся до суду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.12.2020 року у справі № 400/4204/20 задоволено позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та вирішено:

1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.11.2017 року, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 13.11.2017 року, та непроведення перерахунку та виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі 50 % щомісячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з індексацією грошового забезпечення;

2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.11.2017 року, індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 13.11.2017 року, та провести перерахунок та виплату вихідної допомоги при звільненні в розмірі 50 % щомісячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення (а. с. 10-14).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, на виконання зазначеного рішення суду 05.03.2021 року Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено суму грошового забезпечення в розмірі 44 817,77 грн. (а. с. 9).

Відтак, на переконання позивача, відповідач у відповідності із ст. 117 КЗпП України має виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, трудове законодавство у питаннях, що не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, тому доводи відповідача про зворотнє, судом не приймаються до уваги.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум саме у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначила, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Оскільки, ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17.

Таким чином, суд погоджується з позивачем щодо наявності у нього права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби.

Як вбачається з матеріалів справи, право на отримання грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, індексації грошового забезпечення та вихідної допомоги при звільненні у позивача виникло на підставі рішення суду у справі № 400/42040/20, яке було прийнято вже після його звільнення.

Таким чином, відповідач провів фактичний розрахунок з ОСОБА_1 щодо виплати грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.11.2017 року, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 13.11.2017 року та вихідної допомоги при звільненні в розмірі 50 % щомісячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення - 05.03.2021 року, а отже поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Оскільки, позивача виключено з списків особового складу частини 13.11.2017 року, а 05.03.2021 року з позивачем було проведено розрахунок, суд обраховує строк затримки розрахунку щодо виплати грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 13.11.2017 року та вихідної допомоги при звільненні в розмірі 50 % щомісячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, з 14.11.2017 року по 04.03.2021 року.

Щодо суми середнього заробітку суд виходить з того, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13.

З огляду на викладене, суд застосовує критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, з огляду на таке:

- позивача виключено з списків особового складу військової частини 13.11.2017 року; на момент звільнення позивач не мав претензій до відповідача щодо остаточного розрахунку;

- за виплатою грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 13.11.2017 року та вихідної допомоги при звільненні в розмірі 50 % щомісячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду 29.09.2020 року, тобто через 2 роки та 10 місяців з дати звільнення;

- між сторонами існував спір щодо виплати грошового забезпечення, який вирішений судом і рішення набрало законної сили 12.01.2021 року, а виплата здійснена 05.03.2021 року;

- розмір суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який позивач просить нарахувати та виплатити за період з 14.11.2017 року по 05.03.2021 року (1207 днів) із розрахунку середньоденної заробітної плати, обрахованої позивачем у розмірі 398,30 грн., становить 480 748,10 грн., що більше ніж у 10 разів перевищує суму виплаченого грошового забезпечення - 44 817,77 грн.

З огляду на вказані обставини, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.11.2017 року по 04.03.2021 року в сумі, що дорівнює розміру виплаченої несвоєчасно грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2017 рік, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 13.11.2017 року та вихідної допомоги при звільненні в розмірі 50 % щомісячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації грошового забезпечення, тобто 44 817,77 грн.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішувалось, так як позивач на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подали.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби за період з 14.11.2017 року по 04.03.2021 року.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 14.11.2017 року по 04.03.2021 року в сумі 44 817,77 грн. (сорок чотири тисячі вісімсот сімнадцять гривень сімдесят сім копійок).

4. У задоволенні вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних ОСОБА_1 сум за період з 14.11.2017 року по 05.03.2021 року (1207 днів) із розрахунку середньоденної заробітної плати - 398,30 грн. - відмовити.

5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз