Справа № 640/2306/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року м. Київ № 640/2306/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі

правосуддя при Вищій раді правосуддя

третя особа без

самостійних вимог - ОСОБА_2

на предмет спору

про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя (далі - Комісія) та з урахуванням поданої 25 лютого 2019 року заяви про зміну предмету позову просить суд:

- визнати протиправними дії Комісії по виконанню питання 4 порядку денного Протоколу №1 засідання Комісії від 25 січня 2019 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії по виконанню пункту 4 порядку денного Протоколу №1 засідання Комісії від 25 січня 2019 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення, прийняте за результатами розгляду пункту 10 порядку денного засідання Комісії, закріплене Протоколом №2 від 15 лютого 2019 року, яким вирішено: визначити переможцем конкурсу на зайняття посади державної служби категорії «А» в системі правосуддя заступника Голови Державної судової адміністрації України ОСОБА_2 .

Також позивачем 21 березня 2019 року подано заяву про зміну підстав позову шляхом їх доповнення, з урахуванням якої позовні вимоги остаточно обґрунтовані тим, що з 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якого, зокрема, змінено порядок призначення та звільнення з посад Голови Державної судової адміністрації України та його заступників, а також визначено, що посадові особи, які займають зазначені посади продовжують виконувати свої повноваження до призначення Голови Державної судової адміністрації України та його заступників відповідно до цього Закону.

Вищою радою правосуддя 17 січня 2019 року прийнято рішення №142/0/15-19, яким оголошено конкурс на зайняття посад державної служби категорії «А» в системі правосуддя: Голови Державної судової адміністрації України та заступника Голови Державної судової адміністрації України, а також затверджено Умови проведення конкурсу. Цим же рішенням Вища рада правосуддя доручила позивачу виконувати свої повноваження до призначення заступника Голови Державної судової адміністрації України відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Позивач стверджує, що відповідно чинного законодавства оголошення конкурсу відбувається виключно у тому разі, якщо посада державної служби, на зайняття якої конкурс оголошується, є вакантною на момент прийняття рішення про оголошення конкурсу, тому, на її думку, Вища рада правосуддя може оголосити конкурс на зазначену посаду лише після того, як зазначена посада стане вакантною, тобто вільною, коли державна служба позивача, яка є заступником Голови Державної судової адміністрації України з 04 червня 2014 року по теперішній час, призначеним відповідно до рішення Ради суддів України від 23 травня 2014 року №32, буде припинена з конкретної підстави, передбаченої Законом України «Про державну службу».

З огляду на такі твердження, позивач вважає, що, приймаючи рішення від 17 січня 2019 року №142/0/15-19 щодо оголошення конкурсу на зайняття посади заступника Голови Державної судової адміністрації України, яка не є вакантною, Вища рада правосуддя всупереч частини другої статті 19 Конституції України вийшла за межі своїх повноважень і грубо порушила приписи Закону України «Про державну службу».

Окрім того, позивач стверджує, що, затвердивши Умови проведення конкурсу на зайняття посади Голови Державної судової адміністрації України із спеціальними вимогами, зокрема, щодо наявності у кандидата вищої освіти в галузі знань «Право», ступеня вищої освіти - магістр, загальний стаж роботи - не менше десяти років у галузі права, Комісія унеможливила її участь у цьому конкурсі через штучно утворену невідповідність новим спеціальним кваліфікаційним вимогам, чим вийшла за межі своїх повноважень та діяла не у спосіб, визначений Конституцією та законами України, що призвело до дискримінації громадян у розумінні статей 24 та 38 Конституції України.

Також, позивач обґрунтовує позовні вимоги порушеннями відповідачем законодавства про запобігання корупції та у цій частині зазначає, що на підставі рішення №142/0/15-19 Комісією проведено конкурс на зайняття відповідних посад, за результатами якого визначено переможцем конкурсу на зайняття посади Голови Державної судової адміністрації України - ОСОБА_3 , який на момент оголошення та проведення конкурсу обіймав посаду Голови секретаріату Вищої ради правосуддя та безпосередньо здійснював керівництво розробкою проектів усіх рішень, прийнятих на виконання своїх повноважень, у тому числі й з визначення Умов проведення конкурсу та кваліфікаційних вимог до кандидатів на зайняття посади Голови Державної судової адміністрації України та його заступника.

Отже, позивач стверджує, що ОСОБА_3 одночасно брав участь в організації проведення конкурсу на зайняття посад Голови Державної судової адміністрації України та його заступника та заявив себе кандидатом на участь у конкурсі на зайняття такої посади, тобто, в умовах наявного реального конфлікту інтересів, що суперечить вимогам пункту 3 частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції».

Посилаючись на такі обставини, позивач просить задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року відкрито провадження у справі №640/2306/19, визначено розгляд провадити суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та усі наявні докази, одночасно витребувано від відповідача належним чином завірену копію Протоколу №1 засідання Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя від 25 січня 2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову та ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову від 25 лютого 2019 року залишено без розгляду.

Відповідачем 07 березня 2019 року до суду подано відзив на позовну заяву, з якого вбачаються заперечення щодо права позивача на оскарження рішення конкурсної комісії відповідно до статті 28 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої оскаржити до суду рішення конкурсної комісії має право учасник конкурсу, який не пройшов конкурсного відбору. Оскільки ОСОБА_1 участі у конкурсі на зайняття посад державної служби категорії «А» не брала, то остання позбавлена права оскарження будь-яких рішень Комісії.

По суті позовних вимог відповідач зазначив, що станом на 25 січня 2019 року жодних визначених законодавством заборон щодо початку процедури конкурсу на зайняття посад державної служби категорії «А» в системі правосуддя не існувало, рішення Комісії від 17 січня 2019 року №142/0/15-19 є чинним. Під час прийняття рішення, оформленого Протоколом №1 від 25 січня 2019 року, Комісія діяла виключно в межах своїх повноважень.

Також відповідачем 12 квітня 2019 року подано відзив з урахуванням заяви позивача про зміну підстав позову, з якого вбачається, що Регламент Вищої ради правосуддя не передбачає участі керівника секретаріату в ухваленні будь-яких рішень Ради, при цьому ОСОБА_3 брав участь у конкурсі на зайняття посади державної служби категорії «А» відповідно до статті 43 Конституції України. Відповідач заперечує щодо тверджень про вплив керівника секретаріату ВРП ОСОБА_3 на прийняте рішення від 17 січня 2019 року №142/0/15-19, які, на його думку, ґрунтуються на припущеннях позивача та не відповідають дійсним обставинам справи.

Посилаючись на такі та інші обставини, відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2019 року задоволено заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 , зупинено дію рішення Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя, прийнятого за результатами розгляду пункту 10 порядку денного засідання, закріпленого Протоколом №2 від 15 лютого 2019 року, яким визначено переможцем конкурсу на посаду заступника Голови Державної судової адміністрації України ОСОБА_2 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Комісії про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2019 року задоволено клопотання представника Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя, залучено ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 та Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя у задоволенні клопотань про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2019 року про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову скасовано, клопотання Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя про скасування заходів забезпечення позову задоволено, скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2019 року.

Також ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року задоволено апеляційну скаргу Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2019 року скасовано та відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя про закриття провадження.

Позивачем 10 квітня 2019 року подано відповідь на відзив, у якій з посиланням на положення національного та міжнародного законодавства ОСОБА_1 обґрунтовує своє право на звернення до суду з даним адміністративним позовом, а також підтримано аргументи, викладені нею в адміністративному позові та у заявах про зміну позовних вимог та підстав позову.

В цій частині суд вбачає доцільним оцінити аргументи відповідача стосовно відсутності у ОСОБА_1 права на оскарження рішень конкурсної комісії щодо конкурсу на зайняття посади державної служби категорії «А» у Державній судовій адміністрації України з підстав не прийняття участі у зазначеному конкурсі.

Частково зазначені аргументи вже оцінені в ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 липня 2019 року, відповідно до якої відмовлено у задоволенні клопотання Комісії про закриття провадження у справі з цих підстав.

Водночас, додатково суд зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року №9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55,64,124 Конституції України (справа за зверненням жителів м. Жовті Води) частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Отже, частина перша статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення конституційних прав та свобод людини і громадянина - право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вимога щодо доступності правосуддя в частині реалізації права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів закріплена у міжнародних документах - Загальній декларації прав людини (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (стаття 14), Конвенції про захист прав і основних свобод людини (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 року (пункт 4), а також у рішення ЄСПЛ , зокрема, у справі Корня проти Республіки Молдова від 22 липня 2014 року (заява №22735/07), у справі Уейт і Кеннеді проти Німеччини (заява №26083/94), Tsalkitzis проти Греції від 16 листопада 2006 року (заява №11801/04), у яких констатовано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод та зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним й може підлягати в деяких випадках обмеженням; такі обмеження презюмуються, оскільки за своїм змістом право на доступ до суду вимагає регламентації з боку держави. Суд повинен переконатися у тому, що застосовані заходи не обмежують та не знижують можливості доступу до правосуддя таким чином, що порушується сам зміст цього права. Право на доступ до суду буде порушеним, коли регулювання не переслідує більше мету правової безпеки і належного управління правосуддям, а являє собою бар`єр, який перешкоджає підсудній особі добитися розгляду по суті своєї справи компетентним судом.

Позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом як особа, що обіймає посаду заступника Голови Державної судової адміністрації України. За результатами конкурсу на зайняття посади заступника Голови Державної судової адміністрації України Комісія зобов`язана прийняти рішення про призначення переможця конкурсу на посаду заступника Голови зазначеного органу, при цьому ж позивач наводить аргументи щодо обмеження її права в участі у конкурсі затвердженими Умовами та додатковими у порівнянні з існуючими кваліфікаційними вимогами до кандидатів.

Таким чином проведення конкурсу та визначення переможця за логікою матимуть наслідками призначення на посаду заступника Голови Державної судової адміністрації України іншої особи - переможця конкурсу, що безумовно зачіпає конституційні права позивача на працю, а також державні гарантії від незаконного звільнення.

Виходячи з наведеного, суд вважає помилковими твердження відповідача щодо відсутності права позивача на звернення до суду з даним адміністративним позовом з підстав не прийняття участі у конкурсі на посаду державної служби категорії «А» в Державній судовій адміністрації України.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України на підставі наявних у справі матеріалів.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Рішенням Ради суддів України від 23 травня 2014 року №32 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника Голови Державної судової адміністрації України відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 127 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI та Положення про Раду суддів України, затвердженого Х позачерговим з`їздом суддів України від 16 вересня 2010 року (зазначені документи в редакції, чинній на час призначення позивача на посаду).

Посада заступника Голови Державної судової адміністрації України є безстроковою та належить до посад державної служби категорії «А» (вищий корпус державної служби) відповідно до статті 6 Закону України «Про державну службу» (в редакції від 10 грудня 2015 року №889-VIІІ).

З 30 вересня 2016 року набув чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 02 червня 2016 року №1402-VIІІ (далі - Закон №1402-VIІІ), відповідно до якого, зокрема, змінено порядок призначення та звільнення з посад Голови державної судової адміністрації України та його заступників.

Згідно з положеннями частин другої, шостої статті 153 Закону №1402-VIІІ Голова Державної судової адміністрації України має заступників, які призначаються на посаду і звільняються з посади Вищою радою правосуддя відповідно до законодавства про державну службу. Призначення заступника Голови Державної судової адміністрації України здійснюється на конкурсній основі.

Повноваження Вищої ради правосуддя призначати та звільняти з посад Голову Державної судової адміністрації України та його заступників передбачені також статтею 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIІІ (набрав чинності 05 січня 2017 року).

Пунктом 35 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIІІ передбачено, що Голова Державної судової адміністрації України, заступники Голови Державної судової адміністрації України продовжують виконувати свої повноваження до призначення Голови Державної судової адміністрації України та його заступників відповідно до цього Закону.

Вищою радою правосуддя 17 січня 2019 року прийнято рішення №142/0/15-19 про оголошення конкурсу на зайняття посад державної служби категорії «А» в системі правосуддя, а саме: Голови Державної судової адміністрації України та заступника Голови Державної судової адміністрації України, а також про затвердження Умов проведення конкурсу, оформлених додатком до рішення, у тому числі й кваліфікаційні вимоги.

Пунктом 2 зазначеного рішення Вища рада правосуддя доручила заступнику Голови Державної судової адміністрації України Гізатуліній Людмилі Василівні продовжувати виконувати свої повноваження до призначення Голови Державної судової адміністрації України відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, зокрема, щодо реалізації Комісією з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя, прийнятих відповідно до Протоколу №1 від 25 січня 2019 року в рамках проведення конкурсу на зайняття посад державної служби категорії «А» у Державній судовій адміністрації України, суд виходить з того, що згідно з положеннями частин першої та другої Закону України «Про державну службу» з метою добору осіб, здатних професійно виконувати посадові обов`язки, проводиться конкурс на зайняття вакантної посади державної служби відповідно до Порядку проведення конкурсу на зайняття посад державної служби (далі - Порядок проведення конкурсу), що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Проведення конкурсу здійснюється з урахуванням рівня професійної компетентності, особистих якостей і досягнень кандидатів на зайняття вакантної посади. Особливості проведення конкурсу державних службовців на посади в органах судової влади визначаються законом.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про державну службу» інформація про вакантну посаду державної служби оприлюднюється на офіційних веб-сайтах державного органу, в якому проводиться конкурс, і центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, відповідно до цього Закону та Порядку проведення конкурсу.

Рішення про оголошення конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби категорії «А» приймає суб`єкт призначення відповідно до частини другої статті 23 Закону України «Про державну службу».

Частиною шостою статті 31 Закону України «Про державну службу» передбачено, що з метою безперебійного функціонування державного органу одночасно з прийняттям рішення про оголошення конкурсу на зайняття вакантної посади державної служби до призначення особи на таку посаду суб`єкт призначення може прийняти рішення про тимчасове покладення виконання обов`язків за вакантною посадою державної служби категорії «А» на одного із заступників або на одного з керівників самостійних структурних підрозділів цього державного органу.

Зміст Закону №1402-VIІІ не вказує на наявність винятків з цього правила чи будь-яких особливостей застосування в органах судової влади, а також не містить норм, які б дозволяли будь-якому суб`єкту призначення оголошувати конкурс на зайняття тієї посади державної служби в судах, органах та установах системи правосуддя, що є зайнятою та не є вакантною на момент оголошення конкурсу.

Порядок проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №246, та Положення про проведення конкурсів для призначення на посади державних службовців в судах, органах та установах системи правосуддя, затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 05 вересня 2017 року №2646/0/15-17, також вказують на те, що конкурс проводиться на зайняття саме вакантної посади державної служби.

З викладеного вбачається, що відповідно до Закону України «Про державну службу», а також інших нормативно-правових актів, наведених вище, оголошення конкурсу відбувається у тому разі, якщо посада державної служби, на зайняття якої оголошується конкурс, є вакантною на момент прийняття рішення про оголошення конкурсу.

Відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року №5067-VІ вакансія - це вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Такої ж позиції притримується Національне агентство України з питань державної служби, яке у листі від 01 лютого 2019 року №491/20-19 (міститься в матеріалах справи т.1 а.с.46-48) зазначає, що законами України не передбачено оголошення конкурсу на посади державної служби, які не є вакантними, а окрім цього, зазначений орган оцінює рішення Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року №142/0/15-19 «Про оголошення конкурсу на зайняття посад державної служби категорії «А» у Державній судовій адміністрації України» прийнятим з порушенням вимог закону, у зв`язку з чим запропоновував Вищій раді правосуддя розглянути питання про скасування згаданого рішення щодо оголошення конкурсів на посади державної служби, які не є вакантними відповідно до закону.

Такі ж висновки вбачаються з листів Головного науково-експертного управління Апарату Верховної ради України за №16/5-1(21688) від 04 лютого 2019 року та Комітету з питань державного будівництва, регіональної політики та місцевого самоврядування Верховної Ради України від 07 лютого 2019 року №04-14/13-454 (наявні у справі). Зокрема, у листах зазначено, що для належного забезпечення проведення конкурсу на посади Голови Державної судової адміністрації України та його заступників до пункту 35 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» слід внести відповідні зміни, без яких для оголошення і проведення конкурсу на вказані посади, що не є вакантними на час оголошення конкурсу, немає передбачених законом підстав. Конкурси на заміщення вакантних посад державних службовців, зокрема, категорії «А», можуть проводитися лише щодо вакантних посад.

Відповідно до частини четвертої статті 151 Закону №1402-VІІІ правовий статус посадових осіб Державної судової адміністрації України, її територіальних управлінь визначається Законом України «Про державну службу».

Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України «Про державну службу», зокрема це:

1) втрата права на державну службу або його обмеження (стаття 84 Закону);

2) закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 Закону);

3) ініціатива державного службовця або угода сторін (стаття 86 Закону);

4) ініціатива суб`єкта призначення (стаття 87 Закону);

5) настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 Закону);

6) незгода державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов (стаття 43 Закону);

7) досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Перелік підстав припинення державної служби, визначених статтею 83 Закону України «Про державну службу», є вичерпним.

Отже, з огляду на зазначене, пункт 35 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VІІІ слід розглядати як додаткову до Закону України «Про державну службу» умову, що підтверджує та гарантує продовження виконання державним службовцем, у даному випадку позивачем, своїх повноважень заступника Голови Державної судової адміністрації України, як призначеного до набрання чинності Законом №1402-VІІІ, та після набрання ним чинності, допоки не настане підстава для припинення державної служби. При цьому пункт 35 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VІІІ не створює інших, ніж визначені у статті 83 Закону України «Про державну службу», підстав припинення державної служби.

Як зазначає позивач, на посаду заступника Голови Державної судової адміністрації України вона призначена Радою суддів України у 2014 році на законних підставах, з додержанням порядку, передбаченого чинним на той час законодавством, та перебуває на посаді без визначення конкретного строку, тобто безстроково. При цьому, на ОСОБА_1 поширюються принципи проходження державної служби та службової кар`єри, визначені Законом України «Про державну службу».

У той же час, відповідно до Закону України №1402-VІІІ змінено порядок призначення на посаду Голови Державної судової адміністрації України, а саме: згідно статті 153 зазначеного Закону призначення на зазначену посаду здійснює Вища рада правосуддя на конкурсній основі.

Таким чином, Вища рада правосуддя може оголосити конкурс на зайняття посади державної служби категорії «А» в Державній судовій адміністрації України та здійснювати призначення на цю посаду відповідно до статті 153 Закону, але з чітким додержанням приписів статей 22,23 Закону України «Про державну службу» - лише після того, як зазначена посада стане вакантною, вільною, коли державна служба позивача буде припинена з конкретної підстави, передбаченої Законом України «Про державну службу».

У підпункті 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2007 року у справі 8-рп/2007 зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Конституційне право громадян на працю означає можливість кожного заробляти собі на життя працею, вільно обирати професію чи спеціальність відповідно до своїх здібностей і бажань, реалізовувати свої бажання щодо зайняття працею за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності або самостійно забезпечувати себе роботою.

Виходячи із зазначеної позиції, право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення саме рівних можливостей для реалізації цього права.

У розвиток конституційного положення, передбаченого статтею 38 Конституції України, законодавець запровадив низку детальних норм стосовно доступу, перебування та припинення відносин у сфері державної служби з метою забезпечення балансу публічних і приватних інтересів держави й особи. Цей баланс проявляється у тому числі в дотриманні принципів справедливості, рівності та співмірності при встановленні обмежень, пов`язаних з доступом до державної служби, перебування в ній та її припиненню. При цьому такі принципи мають бути формально визначеними, чіткими, не допускати розширювального тлумачення і, як наслідок, вільного застосування, зокрема, у конкретному випадку припинення такої служби. Тобто, законодавець наділяє державного службовця, у тому числі посада якого відноситься до категорії «А», специфічними гарантіями, однією з яких є наявність виключного кола підстав припинення служби в органах державної влади, місцевого самоврядування та інших органах.

Разом з тим, суд звертає увагу, що питання законності рішення Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року №142/0/15-19 стало предметом розгляду Верховного Суду в іншій справі №9901/72/19.

За результатами розгляду зазначеної справи Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 26 жовтня 2020 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним, нечинним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року №142/0/15-19 «Про оголошення конкурсу на зайняття посад державної служби категорії «А» у Державній судовій адміністрації України» (на посади Голови Державної судової адміністрації України та на посаду заступника Голови Державної судової адміністрації України), стягнення моральної шкоди.

За висновками колегії суддів Верховного Суду, викладеними у зазначеній справі, питання проведення конкурсів для призначення на посади державних службовців у судах, органах та установах системи правосуддя регулюється відповідним Положенням, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 05.09.2017 №2646/0/15-17. При цьому відповідачем процедура ухвалення оскаржуваного рішення дотримана, а наявність спору у справі викликана, зокрема, колізією вищевикладених правових норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про державну службу».

Зважаючи на встановлені у справі обставини, а також на те, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» був прийнятий пізніше (02 червня 2016 року), ніж Закон України «Про державну службу» (10 грудня 2015 року), колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення Закону №1402-VІІІ, який був спеціально прийнятий парламентом з метою визначення організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні.

Також Верховний Суд відхилив покликання позивачів на відсутність повноважень у відповідача на оголошення конкурсу на посади Голови Державної судової адміністрації України та його заступника, так як такі на час ухвалення оскаржуваного рішення не були вакантними, оскільки шляхом оголошення конкурсу Вища рада правосуддя виконала свій обов`язок призначити на конкурсній основі Голову та заступника Голови Державної судової адміністрації України згідно з вимогами пункту 35 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VІІІ.

Щодо посилань позивачів на те, що оспорюваним рішенням Вища рада правосуддя також затвердила умови проведення конкурсу на зайняття посад Голови та заступника Голови Державної судової адміністрації України, згідно з якими ввела спеціальні вимоги до осіб, які претендують на вказані посади, обмеживши конституційне право на доступ до державної служби позивачам, що передусім порушило принцип рівності усіх перед законом та призвело до дискримінації громадян, у тому числі позивачів, колегія суддів зазначила, що згідно з частиною четвертою статті 20 Закону №889-VІІІ особи, які претендують на зайняття посад державної служби категорії «А» мають відповідати типовим вимогам (включаючи спеціальні), затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідні вимоги затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2016 №448 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №835).

Розділ ІІ типових вимог до осіб, які претендують на зайняття посад державної служби категорії «А», передбачає можливість визначити спеціальні кваліфікаційні вимоги до кандидатів щодо освіти та досвіду роботи, а отже Вища рада правосуддя, затвердивши такі, діяла в межах наданих їй повноважень.

Водночас, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вищого суду дійшла висновку, що умови проведення конкурсу на зайняття посади заступника Голови Державної судової адміністрації України, затверджені рішенням Вищої ради правосуддя від 17.01.2019 №142/0/15-19, та якими встановлені спеціальні вимоги до особи, яка претендує на посаду Голови Державної судової адміністрації України та його заступника вичерпали свою дію шляхом виконання.

При розгляді даної справи №640/2298/19 суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року у справі №9901/72/19.

Повертаючись до обставин справи та позовних вимог позивача, судом встановлено, що на момент прийняття Вищою радою правосуддя рішення №142/0/15-19 та проведення конкурсу на зайняття посади Голови Державної судової адміністрації України та його заступника ОСОБА_3 обіймав посаду керівника секретаріату Вищої ради правосуддя.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» організаційне, інформаційно-довідкове та інше забезпечення діяльності Вищої ради правосуддя та її органів здійснює секретаріат.

Положення про секретаріат Вищої ради правосуддя затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 23 березня 2017 року №579/0/15-17, відповідно до пункту 1.1 якого секретаріат виконує організаційну, правову, аналітичну, інформаційно-довідкову та матеріально-технічну роботу із забезпечення діяльності Вищої ради правосуддя та її органів у здійсненні повноважень, визначених Конституцією України, Законами України «Про Вищу раду правосуддя», «Про судоустрій і статус суддів», іншими законами та нормативно-правовими актами, Регламентом Вищої ради правосуддя.

Виходячи з положень зазначених законів та інших нормативно-правових актів, на секретаріат Вищої ради правосуддя покладено обов`язки з вивчення матеріалів з питань, що належать до повноважень Вищої ради правосуддя, підготовки відповідних проектів рішень, а окрім того, секретаріат має інші повноваження щодо взаємодії зі структурними підрозділами та працівниками Вищої ради правосуддя.

Відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» секретаріат Вищої ради правосуддя очолює керівник. Відповідно до Положення про секретаріат Вищої ради правосуддя керує секретаріатом та організовує його роботу керівник секретаріату, який є керівником державної служби в Раді.

На думку позивача, під час виконання повноважень ОСОБА_3 мав безпосередній вплив на розгляд працівниками секретаріату питань, що віднесено до компетенції Вищої ради правосуддя, фактично здійснював керівництво розробкою проектів всіх рішень, прийнятих Вищою радою правосуддя на виконання своїх повноважень. При цьому, визначення умов проведення конкурсу та вимог до кандидатів на посаду, а також розробку проекту відповідного рішення Вищої ради правосуддя здійснював секретаріат на чолі з ОСОБА_3 , який мав вплив на зміст ситуаційних завдань та був обізнаний із змістом ситуаційних завдань, поданих для вирішення кандидатами на посаду Голови Державної судової адміністрації України та його заступників.

У свою чергу відповідачем стверджується, що ОСОБА_3 не мав доступу до матеріалів, пов`язаних з проведенням конкурсу, приймав у ньому участь як звичайний кандидат, на тих самих умовах, які передбачені для усіх інших осіб. Разом з тим, зазначеними учасниками процесу не заперечуються обставини участі ОСОБА_3 у конкурсі на зайняття посади Голови Державної судової адміністрації України та одночасного виконання ним же обов`язків керівника секретаріату Вищої ради правосуддя.

Як вбачається з листа Департаменту моніторингу дотримання законодавства про конфлікт інтересів та інших обмежень щодо запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції від 08 липня 2019 року №31-12/55975, наданого на адвокатський запит від 05 липня 2019 року представника позивача - адвоката Цвєткової К., уповноваженою особою Департаменту моніторингу дотримання законодавства про конфлікт інтересів та інших обмежень щодо запобігання корупції 02 липня 2019 року складено протокол №31-03/264 про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 1728 КУпАП стосовно керівника секретаріату Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 .

Із змісту зазначеного протоколу вбачається наступне: ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді керівника секретаріату Вищої ради правосуддя, як суб`єкт, визначений у підпункті «в» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», на якого поширюється дія цього Закону, під час проведення конкурсу на зайняття посад державної служби категорії «А» у Державній судовій адміністрації України (конкурс відбувався з 17 січня по 15 лютого 2019 року) всупереч вимогам частини першої статті 43 Закону України «Про запобігання корупції» використав інформацію з обмеженим доступом, що стала йому відома у зв`язку з виконанням своїх службових повноважень, а саме: з метою успішного складання іспиту під час перевірки рівня володіння іноземною мовою ним, як кандидатом на зайняття посади Голови Державної судової адміністрації України (15 лютого 2019 року) використано інформаційні матеріали для перевірки кваліфікаційної вимог «Володіння іноземною мовою» кандидатів на зайняття посад державної служби категорії «А» у Державній судовій адміністрації України у рамках реалізації договору від 18 жовтня 2018 року №12-К, укладеного між Національним агентством України з питань державної служби та Вищою радою правосуддя.

У зазначеному Договорі зазначено, що однією із сторін укладення договору є керівник секретаріату Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 - сторона, яка одержує інформацію. Національне агентство України з питань державної служби передає стороні, яка одержує інформаційні матеріали для перевірки кваліфікаційної вимоги «Володіння іноземною мовою» кандидатів на зайняття посад державної служби категорії «А», а саме:

2 варіанти лексико-граматичного тексту з англійської мови та варіанти правильних відповідей на них;

1 варіант лексико-граматичного тексту з французької мови та варіанти правильних відповідей на них;

примірники текстів для перевірки розуміння письмового тексту англійською мовою;

примірники текстів для перевірки розуміння письмового тексту французькою мовою;

аудіо записи для перевірки умінь і навичок сприйняття усного мовлення (аудіювання) та їх текстова роз шифровка.

Окрім того, пунктом 1.4 Договору встановлено, що Національне агентство з питань державної служби передає стороні, яка отримує, інформацію на підставі актів приймання-передачі.

На виконання умов Договору 18 жовтня 2018 року підписано Акт приймання-передачі конфіденційної інформації за договором про конфіденційність і нерозголошення інформації від 18 жовтня 2018 року №12-К між Національним агентством з питань державної служби та Вищою радою правосуддя. Згідно з Актом ОСОБА_3 як керівником секретаріату Вищої ради правосуддя отримано інформаційні матеріали, у яких були відповіді для перевірки кваліфікаційної вимоги «Володіння іноземною мовою» кандидатів на зайняття посад державної служби категорії «А».

Зазначене підтверджується підписами на Акті керівника секретаріату Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 та Голови Національного агентства України з питань державної служби ОСОБА_5 .

Надалі, зазначені матеріали використані 15 лютого 2019 року під час проведення конкурсу для оцінювання рівня володіння іноземною мовою кандидатами на зайняття вакантних посад державної служби категорії «А» в системі правосуддя Голови Державної судової адміністрації України та його заступників, участь у якому взяв ОСОБА_3 .

Про використання зазначених інформаційних матеріалів ОСОБА_3 під час проведення конкурсу свідчать, зокрема, протокол засідання Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя від 15 лютого 2019 року №2 та відомість про результати перевірки вирішення завдань щодо володіння іноземною мовою, яка є однією з офіційних мов Ради Європи, кандидатів на зайняття посад державної служби категорії «А» в системі правосуддя Голови Державної судової адміністрації України та його заступника, які підтверджують одержання ОСОБА_3 найвищої оцінки за результатами перевірки вирішення завдань щодо володіння іноземною мовою.

За висновками Національного агентства з питань запобігання корупції керівник секретаріату Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 , як кандидат на зайняття посади державної служби категорії «А» у Державній судовій адміністрації України під час проведення конкурсу, використовуючи своє службове становище в порушення вимог частини першої статті 43 Закону України «Про запобігання корупції», діючи умисно, у своїх особистих інтересах, з метою успішного проходження зазначеного конкурсного відбору незаконно використав інформацію з обмеженим доступом, що стала відома йому у зв`язку з виконанням службових обов`язків, чим порушив вимоги, передбачені частиною першою статті 43 Закону України «Про запобігання корупції».

Також судом встановлено, що постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2019 року у справі №761/26744/19 за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3 за статтею 172-8 КУпАП останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-8 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700,00 грн.

Разом з тим, постановою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , постанову судді Шевченківського районного суду міста Києва від 12 серпня 2019 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-8 КУпАП, скасовано, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Отже, оцінку доводам позивача в зазначеній частині вже надано у постанові Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у справі №761/26744/19 і такі доводи не знайшли підтвердження.

Окрім того, цим же обставинам надано оцінку колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №9901/72/19 у постанові від 26 жовтня 2020 року, у якій стосовно таких обставин зазначено, що позивачами не доведено безпосереднього впливу ОСОБА_3 на організацію порядку проведення конкурсу стосовно встановлення умов останнього та вимог до кандидатів на посаду, а також можливість впливу на розгляд працівниками секретаріату процедурних питань, віднесених до повноважень Вищої ради правосуддя.

Виходячи з наведеного вище, а також того, що позивач не наводить інших аргументів ніж вже були ним наведенні під час розгляду іншої справи №9901/72/19, суд не вбачає достатніх та переконливих доказів, які б свідчили про обґрунтованість позиції позивача у даній справі, а окрім іншого звертає увагу на те, що поруч із наведеними обґрунтуваннями та підставами позову в решті перед судом ставиться питання щодо:

- визнання протиправними дій Комісії по виконанню питання 4 порядку денного Протоколу №1 засідання Комісії від 25 січня 2019 року;

- визнання протиправним та скасування рішення Комісії по виконанню пункту 4 порядку денного Протоколу №1 засідання Комісії від 25 січня 2019 року;

- визнання протиправним та скасування рішення, прийнятого за результатами розгляду пункту 10 порядку денного засідання Комісії, закріпленого Протоколом №2 від 15 лютого 2019 року, яким вирішено: визначити переможцем конкурсу на зайняття посади державної служби категорії «А» в системі правосуддя заступника Голови Державної судової адміністрації України ОСОБА_2 .

З огляду на такі позовні вимоги, а також дослідженням змісту питання 4 порядку денного Протоколу №1 засідання Комісії від 25 січня 2019 року встановлено таке його формулювання: про організацію проведення перевірки володіння іноземними мовами кандидатами на зайняття посад державної служби категорії «А» в системі правосуддя Голови Державної судової адміністрації України та його заступника.

На виконання вказаного пункту порядку денного Комісія вирішила: провести перевірку володіння іноземною мовою, яка є однією з офіційних мов Ради Європи, кандидатами на зайняття посад державної служби категорії «А» в системі правосуддя Голови Державної судової адміністрації України та його заступника о 10.00 08 лютого 2019 року тривалістю 2 години з моменту отримання кандидатами завдань, з яких 15 хвилин на аудіювання під час засідання комітету з відбору кандидатів на зайняття вакантних посад державної служби категорії «А» в системі правосуддя Комісії за адресою: м. Київ, вул. Студентська, 12-А.

На думку суду в цій частині позовні вимоги позивача не узгоджуються з підставами та обґрунтуваннями, наведеними ним же у позовній заяві, оскільки стосовно зазначеного пункту порядку денного Протоколу №1 від 25 січня 2019 року позивачем не наведено доводів щодо конкретних дій Комісії, направлених на порушення його прав та законних інтересів. При цьому оцінку обставинам законності безпосереднього включення до процедури конкурсу питання щодо володіння іноземною мовою вже надано Верховним Судом у постанові від 26 жовтня 2020 року у справі №9901/72/19, а також проаналізовано та враховано судом у даній справі вище за текстом рішення.

Також дослідженням змісту пункту 10 порядку денного засідання Комісії, закріпленого Протоколом №2 від 15 лютого 2019 року, встановлено таке його формулювання: визначити переможцем конкурсу на зайняття посади державної служби категорії «А» в системі правосуддя заступника Голови Державної судової адміністрації України ОСОБА_2 .

Отже, позивачем в цій частині фактично ставиться питання щодо визнання протиправним та скасування рішення Комісії щодо визначення переможцем конкурсу на зайняття посади державної служби категорії «А» в системі правосуддя заступника Голови Державної судової адміністрації України ОСОБА_2 , оформленого Протоколом №2 від 15 лютого 2019 року. Такі вимоги позивач переважно пов`язує з незаконністю призначення конкурсу на посаду, яка не є вакантною.

Разом з тим, з огляду на оцінку Верховним Судом рішення Вищої ради правосуддя від 17 січня 2019 року №142/0/15-19 «Про оголошення конкурсу на зайняття посад державної служби категорії «А» у Державній судовій адміністрації України» (на посади Голови Державної судової адміністрації України та на посаду заступника Голови Державної судової адміністрації України), а також на те, що обставини, на які посилався позивач у позові, не знайшли підтвердження під час розгляду даної справи, спростовані іншими доказами, суд не вбачає правових та достатніх підстав для задоволення таких вимог позивача.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) рішення:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обставин не дотримання відповідачем положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України судом не встановлено.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд вважає за необхідне зазначити також, що, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У даній справі позивачем не доведено своїх доводів та аргументів, не підкріплено їх належними та достатніми доказами, у зв`язку з чим суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в цілому.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої підлягають відшкодуванню або оплаті витрати позивача - не суб`єкта владних повноважень лише при задоволенні адміністративного позову, через що підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Комісії з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень - відмовити.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ;

Відповідач: Комісія з питань вищого корпусу державної служби в системі правосуддя при Вищій раді правосуддя, адреса: 04050, м. Київ, вул. Студентська, 12-а.

Суддя В.І. Келеберда