Справа № 200/4989/21
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року справа №200/4989/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Ашумов Т.Р., за участі представника відповідача Каморнікова Ю.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Маріупольського міжрайонного відділу управління поліції охорони в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року (повне судове рішення складено 29 червня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/4989/21 (суддя в І інстанції Зеленов А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського міжрайонного відділу управління поліції охорони в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області (далі Відділ), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку у кількості 25 діб;

- стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку у кількості 25 діб у сумі 10 443,25 грн;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 4908 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 11.02.2021 він звільнився за власним бажанням з посади інспектора групи фізичної безпеки Слов`янського міжрайонного відділення Відділу. На час звільнення йому виплатили компенсацію за невикористану відпустку за 2021 рік, тобто за рік звільнення, за 3 доби у сумі 1253,20 грн. (тобто 417,73 грн. за добу).

При цьому, за підрахунками позивача, в нього залишилося невикористаної відпустки за попередні роки служби (2020) в кількості 25 днів. На неодноразові усні вимоги виплатити компенсацію за ці дні невикористаної відпустки, позивачу відмовилися надавати будь-які офіційні пояснення. Зазначив, що згідно чинного законодавства при звільненні йому повинні виплати компенсацію за всі дні невикористаної відпустки за весь період служби. Посилаючись на правові позиції, викладені в постановах від 23.10.2019 у справі № 826/8185/18 та від 19.01.2021 у справі № 160/10875/19, відповідно до яких Верховний Суд виходив з того, що питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки не врегульоване положеннями Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VІІІ (далі - Закон № 580-VIII), наказом Міністра внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» (далі Порядок № 260), а тому при вирішенні цього питання підлягають застосуванню приписи КЗпП та Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР), просив суд задовольнити позов.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Відділу щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік у кількості 25 діб.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 рік у кількості 25 діб у сумі 10 443,25 грн.

Також стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відділу судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн.

З таким судовим рішенням не погодився відповідач, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення місцевого суду та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обгрунтовуючи свою апеляційну скаргу, зазначав, що в момент звільнення зі служби позивачу була виплачена грошова компенсація за три доби невикористаної у 2021 році чергової відпустки. Норми матеріального права, якими врегульований порядок грошового забезпечення поліцейських, а саме: Закон № 580-VІІІ (ст. 93 і 94), Порядок № 260 (пункт 8 розділ III), Постанова Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі Постанова № 988), не встановлюють для підрозділів Національної поліції обов`язку компенсувати усі невикористані дні відпустки, визначаючи, що компенсується лише не використана відпустка в році звільнення.

На переконання апелянта, суд першої інстанції безпідставно ототожнив два різних за змістом поняття: «надання відпустки» і грошову компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку».

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Позивач та його представник до апеляційного суду не прибули.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Слов`янським РВ УМВС України в Донецькій області 22 листопада 2001 року (а.с.6).

Наказом начальника відділу підполковника поліції О. Барабаш від 11.02.2021 №10 о/с позивач був звільнений з 17.02.2021 за п.7 ч.1 ст.77 Закону № 580-VІІІ (за власним бажанням), що не заперечується відповідачем (а.с.7-8).

2 квітня 2021 року на електронну адресу Відділу надійшов адвокатський запит адвоката ОСОБА_1 Фальченко І.В., з проханням повідомити, зокрема, скільки днів на день звільнення ОСОБА_1 у нього невикористаної відпустки за весь період служби (з конкретизацією скільки окремо за кожен рік служби) (а.с.9).

5 квітня 2021 року листом № 684/43/48/2021 відповідачем надано затребувані документи та розрахункові листи ОСОБА_1 . Інформація щодо кількості днів не використаної відпустки позивачем за кожен рік служби, відповідачем надана не була (а.с.10-1).

Згідно довідки Відділу від 11.05.2021 № 947/48/01-2020/2, наданої відповідачем на виконання ухвали суду, за весь період служби ОСОБА_1 не використав чергові відпустки: за 2020 рік 25 дів, за 2021 рік 3 доби (а.с.31).

Позивач, не погоджуючись із неповним розрахунком на день звільнення, звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Закон № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно з пунктом 1 ч.1 ст. 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону).

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1ст. 24 Закону № 504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині 1 ст. 83 КЗпП України.

Закон № 580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону № 580-VIII).

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Частинами 1-4 ст. 93 Закону № 580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщозакономне визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.

Відповідно до частин 8-11 ст. 93 Закону № 580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеномузакономчи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Частинами 1 та 2 ст. 94 Закону № 580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Положення Порядку № 260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з абзацами 7 та 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Так, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені устатті 92 Закону № 580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин 8, 11 ст. 93 Закону № 580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьоїстатті 124 Конституції України(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону № 580-VIII і Порядком № 260, місцевий суд дійшов правильного висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону № 504/96-ВР.

Так, відповідно до частини 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР і частини першої ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Така правова позиція узгоджується із позицією викладеною в постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року по справі № 160/10875/19, та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року по справі № 320/3843/20.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що доводи відповідача, що компенсація за невикористану відпустку поліцейському виплачується у випадку її невикористання лише у році звільнення, так як грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена для поліцейських є необґрунтованими.

Так, матеріалами справи підтверджено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним частину щорічної чергової відпустки за 2020 рік у кількості 25 діб. Однак відповідачем протиправно не виплачено ОСОБА_1 таку грошову компенсацію за 2020 рік.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач своєю протиправною бездіяльністю позбавляє позивача на грошову компенсацію за невикористані дні відпусткипри звільненні зі служби, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визнати протиправною бездіяльність Відділу щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2020 рік у кількості 25 днів (діб).

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Крім того, відповідачем в наказі про звільнення від 11.02.2021 №10 о/с не було визначено, що позивач має право на отримання компенсації за 25 діб невикористаної відпустки за 2020 рік, відомості про виплату компенсації за 2020 рік в наказі також відсутні.

Однак, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Враховуючи те, що компенсація невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік позивачу була нарахована та виплачена, а за 2020 рік ні, то компенсація невикористаної щорічної відпустки була виплачена позивачу неповністю.

Розмір грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, передбачений п.8 розділу ІІІ Порядку № 260.

Так, згідно з абзацами 7 та 8 п. 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Відповідно до довідки Відділу від 05.04.2021 № 685/43/48/012021, при розрахунку компенсації за невикористані 3 календарних доби відпустки, відповідач відповідно до п.8 Порядку № 260 виходив з грошового забезпечення: посадовий оклад 2400 грн + оклад за спеціальне звання 1600 грн + надбавка за стаж роботи в поліції 30% 1200 грн + премія щомісячна 141% 7332 грн = 12 532 грн.

Позивач в позовній заяві зазначав, що має право на відпустку за 2020 ріку кількості 25 днів (діб) у сумі 10 443,25 грн., виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення 417,73 грн. Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував щодо зазначеної кількості днів щорічної відпустки позивача за вказаний період та розрахунку компенсації.

Отже, враховуючи положення абз.8 п.8 Розділу III Порядку № 260, одноденний розмір грошового забезпечення для визначення розміру грошової компенсації за невикористану відпустку становить 417,73 грн. (12 532грн/30), а сума компенсації становить: 10 443,25 грн. (12 532грн/30 днів) * 25 календарних днів).

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористані 25 днів щорічної основної відпустки за 2020 ріку сумі 10 443 грн 25 коп. також підлягають задоволенню.

Також апеляційний суд погоджується з мотивами місцевого суду щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частини 1 ст. 7 КАС Українисуд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно доКонституціїта законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбаченіКонституцієюта законами України.

Відповідно до частини 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також, задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстнацїі здійснив розподіл судових витрат в частині витрат на правничу допомогу. Відповідна заява була задоволена частково, а саме зменшено суму витрат із заявленої 4000,00 грн до 1500,00 грн.

При цьому, апеляційна скарга не містить мотивів незгоди з мотивами суду в цій частині, натомість скарга взагалі не містить доводів щодо незгоди з визначеним судом першої інстанції розміром такого відшкодування.

Разом з тим, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені правомірно, відсутні підстави для застосування ч. 6 ст. 139 КАС України та зміни розподілу судових витрат.

Позивачем рішення місцевого суду не оскаржено, а колегія суддів вважає обґрунтованим та правильним висновок суду і в частині розподілу судових витрат у вигляді правничої допомоги.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Маріупольського міжрайонного відділу управління поліції охорони в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі № 200/4989/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 28 жовтня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук