Справа № 420/15326/21
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування п.3 наказу від 04.06.2021 року № 93, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просив: визнати протиправним та скасувати п.3 Наказу Державної міграційної служби України «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» № 93 від 04.06.2021 року стосовно громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне. 08.11.2001 році зареєстровано шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що здійснено актовий запис № 1300 відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області та підтверджено Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 видане 08.11.2001 року. 30.09.2002 року рішенням ВГПІС ОМУ УМВС України в Одеський області було прийнято рішення про документування посвідкою на постійне проживання громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із перебування у шлюбі з громадянкою України. 17.06.2021 року у рамках надання правничої допомоги гр. Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно договору про надання правничої допомоги № В-20/21 від 04.03.2021 року, адвокатом Вітер Г.Р. направлено адвокатський запит № АЗ-131/2021 до ГУ ДМС України в Одеській області. У відповідь на вказаний запит листом ГУ ДМС України в Одеській області від 29.06.2021 року № 5100.5.3-7302/51.1-21 повідомлено Наказом ДМС України від 04.06.2021 року № 93 «Про визнання недійсних деяких посвідок на постійне проживання», посвідку на постійне проживання серії ОД № 413-И/04 видану 02.11.2004 року на ім`я громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню. 17.06.2021 року у рамках надання правничої допомоги гр. Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно договору про надання правничої допомоги № В-20/21 від 04.03.2021 року, адвокатом Вітер Г.Р. направлено адвокатський запит № АЗ-131/2021 до ДМС України. У відповідь на вказаний запит ДМС України області надіслано лист № 8.1-4916/1-21 від 25.06.2021 року, яким повідомлено що Наказом Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року № 93 «Про визнання недійсних деяких посвідок на постійне проживання», посвідку на постійне проживання серії ОД № 413-И/04 від 02.11.2004 року видану ім`я гр. Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню. До вказаного листа долучено витяг Наказу Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року № 93 «Про визнання недійсних деяких посвідок на постійне проживання», пункту 3 якого стосується визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню, посвідки на постійне проживання серії ОД № 413-И/04 від 02.11.2004 року, видану на ім`я гр. Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вважає, що Наказ не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і підлягає скасуванню.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31.08.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування п.3 наказу від 04.06.2021 року № 93 було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що в результаті перевірки матеріалів справи встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну позивачу не оформлювався. Рішення про залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання, прийняте 30.09.2002 року згідно статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є недопустимим порушенням вимог імміграційного законодавства, оскільки 07.08.2001 набув чинності та діє до теперішнього часу Закон України «Про імміграцію» (далі - Закон). Пунктом 1 частини 3 статті 4 Закону передбачена можливість імміграції в Україну одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України. Оскільки шлюб позивача з громадянкою України тривав менше двох років, у нього не було правових підстав щодо залишення на постійне проживання в Україні та документування його посвідкою на постійне проживання. Інші будь-які, передбачені статтею 4 Закону підстави для отримання заявником дозволу на імміграцію в матеріалах справи відсутні. Рішення про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання серії ОД № 210-И/2002 від 20.09.2002 та посвідки серії ОД № 413-М/04 від 02.11.2004 громадянину Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняте з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» та підлягає скасуванню наказом Голови ДМС відповідно до вимог пункту 73 Порядку видачі обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, у 2001 році прибув до України.

08.11.2001 року було зареєстровано шлюб ОСОБА_1 з громадянкою України ОСОБА_2 , про що здійснено актовий запис № 1300 відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міського управління юстиції Київської області та підтверджено Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 08.11.2001 року.

29.08.2002 року ОСОБА_1 звернувся до ВПР ТА МР УМВС України в Одеській області із заявою-анкетою про залишення в Україні на постійне мешкання у зв`язку з перебуванням у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 .

20.09.2002 року Відділом ПР та МР ОМУ ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 терміном дії до 20.09.2004 року.

02.11.2004 року Відділом ГІРФО ОМУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії ОД № 413-И/04 безстроково на підставі заяви від 12.08.2004 року.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в результаті перевірки матеріалів особової справи ОСОБА_1 було встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Сирії ОСОБА_1 не оформлювався, а рішення про залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання, прийняте 30.09.2002 року згідно статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» є недопустимим порушенням вимог імміграційного законодавства, оскільки 07.08.2001 року набув чинності та діє до теперішнього часу Закон України «Про імміграцію».

23.03.2021 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Сирії ОСОБА_1 , в якому зазначено, що рішення про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання серії ОД № 210-И/2002 від 20.09.2002 року та посвідки серії ОД № 413-И/04 від 02.11.2004 року громадянину Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняте з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію» та підлягає скасуванню наказом Голови ДМС України відповідно до вимог пункту 73 Порядку оформлення видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

Пунктом 3 Наказу Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.03.2021 року стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 було визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії ОД № 210-И/2002 від 20.09.2002 року та отриману на її підставі у порядку обміну серії ОД № 413-И/04 від 02.11.2004 року.

Згідно положень ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 04.02.1994 року № 3929-XII іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він: - має в Україні законне джерело існування; - перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України; - перебуває на утриманні громадянина України; - має на своєму утриманні громадянина України; - в інших передбачених законами України випадках. Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію. Іноземці, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні. Вони зобов`язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої національні паспорти або документи, які їх замінюють, і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування. Якщо іноземці, які тимчасово перебувають в Україні, змінюють місце проживання, вони зобов`язані повідомити про це органи внутрішніх справ, у яких зареєстровано їх національні паспорти або документи, що їх замінюють.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з ст.2 Закону України «Про імміграцію» питання імміграції регулюються Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію» квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) особи, які безперервно прожили на території України протягом трьох років з дня надання їм статусу біженців в Україні чи притулку в Україні, а також їхні батьки, чоловіки (дружини) та неповнолітні діти, які проживають разом з ними.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України.

Згідно з ст.6 Закону України «Про імміграцію» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.11 Закону України «Про імміграцію» особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють імміграційну візу, що є чинною протягом року з дня її оформлення. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України. Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому імміграційною візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію. Орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання. Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Відповідно до п.1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з п.72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі: 1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації); 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) непридатності посвідки для подальшого використання; 4) скасування посвідки; 5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена; 6) смерті особи, якій видано посвідку; 7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії; 8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства; 9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців; 10) коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку.

Відповідно до п.73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС. Повідомлення про визнання наказом ДМС посвідки недійсною видається територіальним органом ДМС, визначеним у наказі ДМС, іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його отримання від ДМС. Іноземець або особа без громадянства, щодо яких прийнято рішення про визнання посвідки недійсною, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та в разі відсутності підстав для подальшого тимчасового перебування на території України на законних підставах зобов`язані виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання повідомлення про це.

Як вже було зазначено судом вище, громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії ОД № 210-И/2002 від 20.09.2002 року та серії ОД № 413-И/04 від 02.11.2004 року, отриману в порядку обміну.

Під час видачі вказаних посвідок на постійне проживання відділ ПР ТА МР УМВС України в Одеській області керувався положеннями діючого на той час законодавства, проводив перевірку наданих матеріалів та відомостей, законності залишення позивача на постійне проживання на території України, будь-яких підстав для відмови у наданні посвідки на постійне проживання в Україні не виявив, заперечень не висловлював та фактично визнав позивача таким, що має право постійно проживати в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що з боку позивача не було допущено порушень при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні, не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими.

Згідно з матеріалами особової справи 30.09.2002 року ВГПІС ОМУ УМВС України в Одеський області було складено висновок про залишення в Україні на постійне мешкання ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний наказ від 04.06.2021 року № 93 не містить обґрунтування його прийняття, а лише містить посилання на норму Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, яку відповідач застосував як підставу для визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії ОД № 210-И/2002 від 20.09.2002 року та отриману на її підставі у порядку обміну серії ОД № 413-И/04 від 02.11.2004 року.

Таким чином, розглянувши наказ Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», суд прийшов до висновку, що в ньому відсутнє належне обґрунтування з посиланнями на норми законодавства щодо підстав для визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідок на постійне проживання серії ОД № 210-И/2002 від 20.09.2002 року та отриману на її підставі у порядку обміну серії ОД № 413-И/04 від 02.11.2004 року стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 та мотиви, з яких відповідач виходив при прийнятті такого рішення.

Посилання відповідача, що позивач був необґрунтовано документований посвідкою на постійне проживання в Україні, а рішення про документування посвідкою на постійне проживання було прийнято з порушенням вимог законодавства, були зроблені без врахування всіх обставин та без належного обґрунтування.

Суд зазначає, що факт видачі в 2002 році та в 2004 році посвідок на постійне проживання в Україні свідчить про те, що уповноваженими на те органами було проведено перевірку та підстави для надання позивачу таких посвідок, будь-яких порушень виявлено не було.

Суд також враховує, що подані позивачем документи разом з заявою про залишення в Україні на постійне мешкання були достовірними, не підробленими та чинними.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію стосовно прав іноземців, які бажають в`їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення. Зазначена рекомендація, датована 19 вересня 2001 року, містить такий пункт: « 11. У випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини (ЄКПЛ), або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ гарантувалося не лише законом, але також на практиці».

З урахуванням зазначеного, фактично відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу посвідок на постійне проживання в Україні, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв оскаржуваний наказ.

Суд вважає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

Європейський суд з прав людини оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Тому, будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Під час розгляду справи суд встановив, що позивач має доньку громадянку України - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що здійснено актовий запис № 793 відділом реєстрації актів цивільного стану Фрунзенського районного управління юстиції міста Харкова та підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , видане 30.12.2005 року.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що оскаржуваний наказ відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї має наслідком повну зміну способу життя родини.

Суд звертає увагу, що навіть якщо в 2002 та 2004 роках посвідку на постійне проживання в Україні позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, тому перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п.120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п.128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п.74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п.37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що п.3 Наказу Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є протиправним та належить до скасування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2, 77, 90, 139, 242-246, 250 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 37508470), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, ідентифікаційний код 37811384), про визнання протиправним та скасування п.3 наказу від 04.06.2021 року № 93 - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати п.3 Наказу Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року № 93 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» стосовно громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Стягнути з Державної міграційної служби України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко