Справа № 819/1208/18
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1208/18

28 жовтня 2021 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Степ-М" до Головного управління ДПС у Тернопільській області, як відокремлений підрозділ ДПС України про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

02 липня 2018 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Степ М» до Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування податкового повідомлення-рішення, у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №, яке було прийнято Головним управлінням ДФС України у Тернопільській області 06.04.2018.

Позовні вимоги обґрунтовано безпідставністю та протиправністю оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки позивач є сільськогосподарським товаровиробником, використовує загальний та спеціальний режими оподаткування податком на додану вартість. Вважає безпідставним висновок податкового органу, що сільськогосподарська продукція, вироблена (вирощена) на земельних ділянках, стосовно яких не оформлені належним чином договори оренди (суборенди) та не надано дозволу на суборенду для цілей оподаткування податком на додану вартість в умовах спеціального режиму не може вважатися власне виробленою.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2018 року, яке залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Степ М" було відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції.

Верховний Суд, постановою від 05 серпня 2021 року касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Степ-М» задовольнив частково. Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року скасував, справу №819/1208/18 направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Адміністративна справа №819/1208/18 надійшла до Тернопільського окружного адміністративного суду 25.08.2021.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, відповідно до статті 31 КАС України адміністративну справу №819/1208/18 передано на розгляд судді Мірінович Уляні Анатоліївні.

Ухвалою від 26.08.2021 головуючою суддею Мірінович У.А. прийнято до свого провадження адміністративну справу № 819/1208/18, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до судового розгляду на 22.09.2021.

20.09.2021, через відділ документального забезпечення позову, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого слідує, що він повністю заперечує проти задоволення позовних вимог та мотивує свою позицію тим, що при проведенні планової виїзної документальної перевірки позивача встановлено реалізацію урожаю зернових, які вирощено на земельних ділянках стосовно яких не оформлено правовстановлюючі документи на право власності чи право користування. Вказує, що податкове законодавство встановлює вичерпні умови при одночасному дотриманні яких сільськогосподарське підприємство має право використовувати спеціальний режим оподаткування, а саме: товари повинні бути вироблені на власних або орендованих основних фондах або на давальницьких умовах; питома вага вартості сільськогосподарської продукції повинна становити щонайменше 75%; розрахунок питомої ваги визначається від вартості поставлених, всіх товарів та послуг, протягом попередніх 12 послідовних звітних періодів сукупно. За наведених обставин, представник відповідача вважає, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства, в зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (арк. справи 206-232, том 1).

21.09.2021, на адресу суду представником позивача подано клопотання про долучення додаткових доказів у справі щодо мають відношення до предмету спору (арк. справи 233-250, том 1).

Ухвалою від 22.09.2021, суд допустив процесуальне правонаступництво у справі, замінив відповідача у справі Головного управління ДФС у Тернопільській області на Головне управління ДПС у Тернопільській області, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України, оголошено перерву в судовому засіданні до 05.10.2021 та запропоновано стороні позивача надати додаткові докази у справі.

29.09.2021, на адресу суду позивачем подано додаткові докази, а саме договори оренди землі у кількості 1098 примірників з додатками.

В судовому засіданні 05.10.2021, суд задовольнив клопотання представника відповідача про надання часу для ознайомлення з поданими доказами у справі та відклав розгляд справи на 12.10.2021.

12.10.2021, на адресу суду надійшло ще одне клопотання представника позивача про надання додаткових доказів у справі (арк. справи 134-187, том 14).

В судовому засіданні 12.10.2021, суд задоволив клопотання представника відповідача та відклав розгляд справи на 20.10.2021.

В судове засідання, призначене на 20.10.2021, відповідач повторно не прибув, подавши клопотання про відкладення судового розгляду справи.

Суд, заслухавши думку представника позивача у справі, ухвалою від 20.10.2021, відмовив у задоволені клопотання представника відповідача про відкладення судового розгляду, та за згодою представника позивача перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження, на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено, що позивач у період з 1 лютого 2015 року по 31 грудня 2017 року був платником єдиного податку четвертої групи відповідно до пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, оскільки у нього частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік перевищувала 75 % (КВЕД 01.11 (основний) - вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур).

Як сільськогосподарський товаровиробник підприємство використовувало загальний та спеціальний режими оподаткування податком на додану вартість і подавало до податкового органу загальну декларацію з податку на додану вартість, у якій відображаються податкові зобов`язання і податковий кредит по операціях з продажу підакцизної продукції, продукції не власного виробництва (придбаної), по якій суми податку на додану вартість сплачувалися до бюджету та скорочену декларацію - спеціальну або окрему декларацію з податку на додану вартість відповідно до спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства, передбаченого статтею 209 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку товариства з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства і з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 1 лютого 2015 року по 31 грудня 2017 року, за результатами якої складено акт від 19 березня 2018 року №1268/14-01/35126747.

Перевіркою встановлено порушення підприємством вимог абзацу «а» пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, статті 209 Податкового кодексу України, в результаті чого останнє занизило податкові зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 556 733 грн.

Висновки податкового органу висновувалися на тому, що товариство в обревізований період реалізовувало урожай, який вирощено на земельних ділянках, стосовно яких не оформлено правовстановлюючі документи на право власності чи право користування.

Судами також встановлено, що позивачем укладено договір добровільного страхування майбутнього врожаю сільськогосподарських культур із Акціонерним товариством «Страхова компанія «AXA Страхування» від 27 травня 2015 року №0004сх/15т, за умовами пункту 5.1 якого визначено страхові об`єкти, зазначені в додатку № 2 до договору, та згідно якого площа посівів ярого ячменю становить 138,00 га, пшениці озимої 101,00 га, кукурудзи 105 га, сої 189,4 га.

За даними перевірки підприємством було вирощено та зібрано з вказаних земельних ділянок урожаю 2015 та 2016 років всього 2717,7 тон.

Перевіркою встановлено реалізацію підприємством частини урожаю ячменю, кукурудзи, сої, пшениці озимої, озимого ріпаку, соняшнику за 2015 - 2016 роки, який вирощено на земельних ділянках без оформлення правовстановлюючих документів на право власності чи право користування, що вплинуло на заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість всього в сумі 556733 грн, а саме: в липні 2015 року в сумі 22739 грн, в жовтні 2015 року в сумі 117941 грн, в березні 2016 року в сумі 167232 грн, в червні 2016 року в сумі 75328 грн, в серпні 2016 року в сумі 120446 грн, в листопаді 2016 року в сумі 39472 грн, та в грудні 2016 року в сумі 13575 грн.

На підставі вказаного акту перевірки контролюючим органом прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 6 квітня 2018 року форми «Р» №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 695960,25 грн, з яких за податковим зобов`язанням в сумі 556733 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 139183,25 грн.

Не погодившись із винесеним податковим повідомленням-рішенням позивач оскаржив його до суду.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Визначаючись щодо позовних вимог суд враховує, що спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України у редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин.

Пунктом 209.1 статті 209 Податкового кодексу України визначено, що резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Пунктом 209.2 статті 209 Податкового кодексу України передбачено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей. Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків та/або в органах, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

За змістом пункту 209.6 статті 209 Податкового кодексу України сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Відповідно до пункту 209.11 статті 209 Податкового кодексу України, якщо суб`єкт спеціального режиму оподаткування поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг, то на таке підприємство не поширюється спеціальний режим оподаткування, встановлений цією статтею. Таке підприємство зобов`язане визначити податкове зобов`язання з цього податку за підсумками звітного податкового періоду, в якому було допущено таке перевищення, і сплатити податок до бюджету в загальному порядку.

Згідно з пунктом 209.7 статті 209 Податкового кодексу України сільськогосподарськими вважаються товари, зазначені у товарних групах 1 - 24, товарних позиціях 4101, 4102, 4103, 4301 згідно з УКТЗЕД та послуги, які отримані в результаті здійснення діяльності, на яку відповідно до пункту 209.17 цієї статті поширюється дія спеціального режиму оподаткування у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства, якщо такі товари вирощуються, відгодовуються, виловлюються або збираються (заготовлюються), а послуги надаються, безпосередньо платником податку - суб`єктом спеціального режиму оподаткування (крім придбання таких товарів/послуг у інших осіб), які поставляються зазначеним платником податку - їх виробником.

З аналізу наведених норм слідує, що визначальним для встановлення права особи застосовувати спеціальний режим оподаткування податком на додану вартість є дотримання сільськогосподарським товаровиробником критерію щодо питомої ваги сільськогосподарських товарів, яка має становити не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Системний аналіз змісту наведених норм дає підстави дійти висновку, що основним критерієм для віднесення підприємств до категорії сільськогосподарських товаровиробників є виробництво у відповідних обсягах (не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно) сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах. При цьому недотримання питомої ваги щодо реалізації сільськогосподарських товарів є підставою для застосування до сільськогосподарського товаровиробника правил загального режиму оподаткування.

Разом із тим, пунктом 5.3 статті 5 Податкового кодексу України передбачено, що інші терміни, які застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Належність земельної ділянки на праві власності чи оренди визначається відповідно до норм земельного законодавства України.

Так, статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 126 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Отже, згідно з наведеними нормами законодавства виникнення права власності чи користування земельною ділянкою пов`язане з державною реєстрацією відповідного правового акта, на підставі якого таке право надане.

Повертаючи дану судову справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що абзацом другим пункту 292.1-1 статті 292-1 Податкового кодексу України законодавець висунув вимогу про необхідність оформлення у відповідності до вимог чинного законодавства права користування земельними ділянками.

Водночас, положення статті 209 Податкового кодексу України в частині визначення права платника на отримання статусу спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість залишились незмінними.

Зокрема, не змінився порядок визначення сільськогосподарських товарів, передбачений пунктом 209.7 статті 209 Податкового кодексу України, який не містив прив`язки до оформлення та реєстрації прав на земельні ділянки.

Верховний Суд зазначив, що абзац другий пункту 292.1-1 статті 292-1 Податкового кодексу України виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року №909-VІІІ.

Водночас зазначив, що судами попередніх інстанцій не досліджено, не з`ясовано та не встановлено на яких земельних ділянках позивачем вирощувалася сільськогосподарська продукція, кому належать такі земельні ділянки та на якій підставі і чим це підтверджується, відтак такі обставини підлягають встановленню судом першої інстанції при новому розгляді даної судової справи.

На виконання вимог Верховного Суду, Тернопільським окружним адміністративним судом запропоновано позивачу представити докази щодо того, на яких земельних ділянках ним вирощувалася сільськогосподарська продукція кукурудзи, сої, пшениці озимої, озимого ріпаку, соняшнику урожаю 2015 - 2016 років, кому належать такі земельні ділянки та на якій підставі, а також докази, які це підтверджують.

Представником позивача на адресу суду направлено Довідки Росохацької сільської ради Чортківського району Тернопільської області від 14.02.2017 №28-02/14 та №2 від 22.01.2018, у якій зазначено, що станом на 01.01.2017 та 01.01.2018 (відповідно) в користуванні ТОВ «Степ-М» знаходиться земельні угіддя на загальну площу 934,49 га (арк. справи 247, 248, том 1).

Також, стороною позивача надано суду копії договорів оренди землі, укладених з фізичними особами, у кількості 1098 (одна тисяча дев`яносто вісім) примірників, додатками до яких долучено копії Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права щодо таких орендованих земельних ділянок в яких зазначено кадастрові номери орендованих земельних ділянок, Державні акти на право власності на земельну ділянку орендодавця, копії документів, що посвідчують осіб-орендодавців, акти прийому-передачі орендованих площ (арк. справи 39-250 том 2, арк. справи 1-250 том 3, арк. справи 1-250 том 4, арк. справи 1-250 том 5, арк. справи 1-137 том 6, арк. справи 159-250 том 6, арк. справи 1-250 том 7, арк. справи 1-250 том 8, арк. справи 1-250 том 9, арк. справи 1-220 том 10, арк. справи 242-250 том 10, арк. справи 1-250 том 11, арк. справи 1-250 том 12, арк. справи 1-252 том 13, арк. справи 1-105 том 14).

При дослідженні змісту вказаних договорів оренди з фізичними особами, судом встановлено, що вони є однотипними в частині істотних умов, укладені з відповідачем у період 2015-2018 років на платній основі та стосуються земельних угідь, які знаходяться на території Росохацької сільської ради Чортківського району Тернопільської області, а речові права «оренди» земельних ділянок, які передані згідно умов долучених договорів зареєстровано у передбаченому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Окрім цього, представником позивача долучено до матеріалів справи документи, що підтверджують його статус сільськогосподарського товаровиробника, який здійснював виробництво в обсягах більше 75 відсотків вартості всіх товарів поставлених за відповідний період, а саме: звіти про основні економічні показники роботи сільськогосподарських підприємств за 2015 рік, за 2016 рік, за 2017 рік форми №50-сг (річна), звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду за 2016 рік форма №29-сг (річна).

Суд зазначає, що критеріями для віднесення товарів до сільськогосподарських для цілей застосування спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість є належність цих товарів до певної товарної групи, а також створення цих товарів у процесі діяльності, визначеної пунктом 209.17 статті 209 Податкового кодексу України (які також визначаються за відповідними групами класифікатора видів економічної діяльності).

Податковим кодексом України не деталізує вимог до правового статусу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, а також до правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки.

Отже, будь-яке право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, хоч би з яких підстав не виникало таке право, є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

Недотримання норм земельного законодавства щодо реєстрації права оренди земельних ділянок не може бути перешкодою для кваліфікації податковим органом сільськогосподарських угідь як таких, що знаходяться у користуванні товаровиробника для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

Податковий кодекс України не ставить користування сільськогосподарськими угіддями в залежність лише від виникнення права оренди на відповідні земельні ділянки. Відповідно, зареєстрований належним чином договір оренди не може вважатися єдиним обов`язковим документом, що підтверджує правомірність перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку. Відтак, дефекти оформлення відповідного договору не можуть впливати на правильність врахування доходів від реалізації продукції рослинництва при розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва.

Таким чином, продукція, вирощена на земельній ділянці, орендованій платником фіксованого сільськогосподарського податку в юридичної та/або фізичної особи, є сільськогосподарською продукцією в розумінні глави 2 розділу ХІV Податкового кодексу України незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди такої ділянки.

Податковим органом при перевірці підтверджено правомірність перебування ТОВ «Степ-М» на спец оподаткуванні в обревізований період, та не встановлено виробництво позивачем сільськогосподарських товарів в обсязі, не меншому, ніж 75 відсотків вартості всіх товарів, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

За висновками акту перевірки, підставою для збільшення грошового зобов`язання зі сплати податку на додану вартість, яке необхідно було задекларувати на загальних умовах декларування, - стало вирощення відповідачем частини сільськогосподарської продукції на земельних ділянках право власності/користування якими за позивачем не зареєстровано у встановленому порядку.

Так, судом досліджено в межах даної судової справи обставини, які підтверджують те, на яких земельних ділянках позивачем вирощувалася сільськогосподарська продукція, встановлено кому належать такі земельні ділянки та на якій підставі ними користується ТОВ «Степ-М» в межах здійснення своєї господарської діяльності як сільськогосподарський товаровиробник.

Разом з тим, суд зазначає, що будь-яке право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя (хоч би з яких підстав не виникало таке право) - є належним для підтвердження частки сільськогосподарського товаровиробництва для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку (тобто, для застосування спецоподаткування).

Пунктом 209.11 ст.209 Податкового кодексу України визначено підстави, за яких на платника не поширюється спеціальний режим оподаткування, серед яких відсутня така підстава як порушення порядку державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, на яких вирощується сільськогосподарська продукція товаровиробником.

При цьому, порушення вимог законодавства щодо державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, за наявності встановленого факту реалізації платником фіксованого сільськогосподарського податку вирощених сільськогосподарських товарів на орендованих земельних ділянках в обсязі, не меншому, ніж 75 відсотків вартості всіх товарів, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно, не може бути самостійною підставою для висновку, що такі товари не є власною продукцією підприємства у розумінні п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України, та, відповідно, підставою для висновку щодо невиконання підприємством вимог спеціального режиму оподаткування.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 804/12126/15, від 20.12.2019 у справі № 819/1176/18 та від 12.12.2019 у справі №808/4490/14.

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За положеннями статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування (частина перша). Частиною третьою цієї статті визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень.

Відповідно до частини другої статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).

При вирішенні спорів щодо відповідності платника податків критеріям, які надають право на застосування спеціального режиму оподаткування, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

За встановлених обставин суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими, не спростовані відповідачем, а відтак, підлягають до задоволення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги повністю, тому на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір в сумі 10436,75 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Степ-М" до Головного управління ДПС у Тернопільській області, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06.04.2018 № про збільшення Товариству з обмеженою відповідальністю "Степ-М" суми грошового зобов`язання за платежем "податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" на 695 916 (шістсот дев`яносто п`ять тисяч дев`ятсот шістнадцять) гривень 25 коп.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Степ-М" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області судові витрати в розмірі 10436 (десять тисяч чотириста тридцять шість) гривень 75 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: - Товариство з обмеженою відповідальністю "Степ-М" (місцезнаходження: с. Росохач, Чортківський район, Тернопільська область, 48560, );

відповідач: - Головне управління ДПС у Тернопільській області, як відокремлений підрозділ ДПС України (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, 46003, ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.