Справа № 580/4773/21
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року справа № 580/4773/21

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Державної фіскальної служби України, в якій просить:

- стягнути з ДФС України (04053, м.Київ-53, Львівська площа,8, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) втрачену заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2016 по 11.09.2020 з врахуванням коригування на коефіцієнти її підвищення в розмірі 661939,24 грн.;

- стягнути з ДФС України (04053, м.Київ-53, Львівська площа,8, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі у розмірі 132003,83 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 11 вересня 2020 року Верховний Суд прийняв постанову у справі № 823/604/16, якою поновив позивача на посаді начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Черкаській області з 16 квітня 2016 року та стягнув з Міністерства доходів та зборів України середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з 16 квітня 2016 року по 11 вересня 2020 року у сумі 232229,69 грн.

ДФС України, як правонаступник Міністерства доходів і зборів України через більш як шість місяців видала наказ від 29.03.2021 №465-о про поновлення позивача на посаді, з яким її ознайомили лише 13.04.2021, тому в результаті затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення.

Окрім цього, позивач зазначила, що на протязі всього періоду з моменту звільнення до постановлення Верховним Судом постанови від 11.09.2020 про поновлення на посаді та стягнення коштів за час вимушеного прогулу відбулися підвищення посадових окладів відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №292 від 06.04.2016 року; №15 від 18.01.2017 року; №931 від 01.12.2017 року; №24 від 25.01.2018 року; №102 від 06.02.2019 року; №16 від 15 січня 2020 року.

Позивач вважає, що за період від часу її звільнення до часу поновлення на роботі відбувалась підвищення розміру посадових окладів, при обчисленні середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу та за період затримки виконання рішення суду заробітна плата підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів. Тобто, загальна заробітна плата за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта коригування складає 894168,93 грн., а із вирахуванням обрахованої в постанові Верховного Суду від 11.09.2020 складає: 661939,24 грн.

Відповідач подав відзив проти адміністративного позову, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю зважаючи на ту обставину, що ГУ ДФС у Черкаській області листами від 21.03.2019 № 9971/23-00-05-041 та№ 9983/23-00-05-041, від 30.11.2020 № 29899/10-23-00-10-040 повідомляли позивача про підвищення посадових окладів за період з травня 2016 по вересень 2020 року. Постанова Верховного Суду прийнята 11.09.2020 тобто позивачу стало відомо про зміну посадових окладів ще до прийняття рішення Верховним Судом.

Оскільки під час розгляду справи № 823/604/16 Верховним Судом позивач знала про існування коефіцієнту коригування підвищення посадових окладів, крім того мала довідку про середню заробітну плату та інформацію щодо посадового окладу за період з травня 2016 року по вересень 2020 року, тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Представник відповідача зазначив, що належним відповідачем в даній справі є Державна податкова служба України, яка відповідно до постанови КМУ №1200 є правонаступником майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби України.

Крім того, до відзиву на адміністративний позов відповідач приєднав клопотання про залишення позову без розгляду.

Клопотання обґрунтоване тим, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника або різниця у заробітку не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника або різниця у заробітку за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі, а саме з 13.04.2021.

У відповіді на відзив позивач не погодилась із доводами відповідача та зазначила, що виконання рішення Верховного Суду здійснено саме Державною фіскальною службою України, яка є роботодавцем позивача та є належним відповідачем у справі.

За твердженням позивача, обов`язок відповідача не стосується публічно - владних функцій у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску чи інших функцій, що були передані ДПС України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 та розпорядження КМУ від 21 серпня 2019 року №682-р.

У такому випадку заміна ДФС як боржника рішенням може мати відповідно до ч. 1, 5 ст. 104 Цивільного кодексу України коли юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації. Оскільки запис про припинення ДФС України в Реєстрі відсутній, тому належним відповідачем є ДФС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов наступного.

Щодо строків звернення до суду з даним позовом, суд враховує наступне.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 ст.233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у ч.2 ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

З огляду на зазначене, на спірні правовідносини не поширюються вимоги ч. 5 ст. 122 КАС України щодо місячного строку звернення до суду, тому позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №2а-3138/10/0370.

Частиною 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо належного відповідача у справі, судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №160 «Про утворення Державної фіскальної служби» утворено Державну фіскальну службу України шляхом реорганізації Міністерства доходів і зборів України. Державна фіскальна служба України є правонаступником майна, прав та обов`язків реорганізованого Міністерства доходів і зборів України.

Отже, юридична особа відповідач Державна фіскальна служба України вважається роботодавцем позивача, оскільки саме наказом голови вказаної служби позивач поновлена на роботі на виконання постанови Верховного Суду від 11.09.2020 у справі №823/604/16.

Окрім цього, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в ньому відсутній запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи Державної фіскальної служби України, .

Враховуючи, що стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення здійснюється саме з роботодавця, тому суд вважає, що Державна фіскальна служба України є належним відповідачем у справі.

Щодо суті спору судом встановлено, що ОСОБА_1 призначена наказом Міністерства доходів і зборів України №804-о від 24 травня 2013 року виконуючою обов`язків начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міністерства доходів і зборів в Черкаській області та наказом №2243-о від 19 липня 2013 року призначена на посаду начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міністерства доходів і зборів в Черкаській області в порядку переведення.

Згідно з наказом Міністерства доходів і зборів України від 21 березня 2016 року №24-о, ОСОБА_1 звільнено 21 березня 2016 року з посади начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Черкаській області у зв`язку з реорганізацією, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивачки (листок непрацездатності серії АГХ № 537034 від 25 березня 2016 року), наказом Міністерства доходів і зборів України від 15 квітня 2016 року №30-о внесено зміни до наказу Міністерства доходів і зборів України від 21 березня 2016 року №24-о, за наслідком яких ОСОБА_1 звільнена з посади начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Черкаській області у зв`язку з реорганізацією, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України 15 квітня 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 11.09.2020 у справі №823/604/16 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України № 24-о від 21 березня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України № 30-о від 15 квітня 2016 року «Про внесення змін до наказу Міністерства доходів і зборів України № 24-о від 21 березня 2016 року». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Черкаській області з 16 квітня 2016 року.

Стягнуто з Міністерства доходів та зборів України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з 16 квітня 2016 року по 11 вересня 2020 року у сумі 232229,69 грн.

22.12.2020 позивач направила до Державної фіскальної служби України заяву від 22.12.2020, в якій просила виконати вищенаведену постанову Верховного Суду.

22.02.2021 позивач повторно направила до Державної фіскальної служби України заяву від 22.02.2021, в якій просила виконати вищенаведену постанову Верховного Суду.

Листом від 25.03.2021 №/Т/99-99-08-03-14 Державна фіскальна служба України повідомила позивача, що управлінням роботи з персоналом підготовлено проект наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

29.03.2021 видано наказ ДФС України за №465-0 «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 », з яким позивач ознайомлена 13.04.2021.

30.06.2021 ДФС України перераховано на картковий рахунок позивача кошти на виконання постанови Верховного Суду від 11.09.2020 у справі №823/604/16 після утримання податків та зборів, що підтверджується відповідною випискою банку.

Вважаючи, що відповідач протиправно затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі, а також виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу без урахування підвищення посадових окладів та коефіцієнта коригування, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Ця норма передбачає обов`язок власника, а у сфері публічно-правових правовідносинах - суб`єкта владних повноважень, виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. В цьому випадку орган, який розглядав спір, виносить ухвалу про виплату вказаного відшкодування.

Зазначена норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

За п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

В силу положень ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Разом з тим, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2018 року в частині поновлення позивача на посаді своєчасно не виконано, період затримки становить з 13.07.2018 по 23.11.2018.

У постанові від 23 травня 2015 року у справі № 21-63а15 Верховний Суд України, усуваючи неоднакове застосування положень статті 236 КЗпП у подібних правовідносинах, зазначив, що правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України», №29439/02, від 26.04.2005, та у справі «Крищук проти України», №1811/06, від 19.02.2009).

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

З огляду на те, що постанова Верховного Суду від 11.09.2020 у справі №823/604/16 в частині поновлення позивача на посаді виконана лише 29.03.2021, суд вважає, що згідно ст. 236 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді.

Щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта коригування, суд виходить з такого.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1213 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 та змінено порядок обрахунку середньої заробітної плати.

Враховуючи, що позивачем ставляться вимоги про стягнення середнього заробітку з урахуванням коефіцієнта коригування за період з дати звільнення по дату прийняття рішення Верховного Суду з 16 квітня 2016 року по 11 вересня 2020 року, тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення Порядку №100 у редакції, чинній до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року №1213.

Приписами пункту 2 Порядку № 100 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Відповідно до висновку про застосування норм права, наведеного у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 572/2429/15-ц, тлумачення частини другої статті 235 КЗпП України, пункту 10 Порядку № 100, свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. При цьому, якщо за період від часу звільнення працівника до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітна плата працівника підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Суд зазначає, що аналізуючи зміст пункту 10 Порядку № 100, коефіцієнт коригування заробітної плати повинен розраховуватися шляхом ділення посадового окладу, встановленого працівникові після підвищення, на посадовий оклад, який був у працівника до підвищення.

Зазначений висновок випливає з того, що зазначена норма передбачає коригування заробітної плати у зв`язку з підвищенням саме посадового окладу (тарифної ставки).

Такий коефіцієнт має розраховуватися окремо в кожному випадку підвищення посадового окладу. Розрахований коефіцієнт слід множити на суми виплат за період до підвищення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду 26 червня 2019 року у справі №813/5855/15.

На протязі всього періоду з моменту звільнення до постановлення Верховним Судом постанови від 11.09.2020 про поновлення на посаді та стягнення коштів за час вимушеного прогулу з 16 квітня 2016 року по 11 вересня 2020 року відбулися підвищення посадових окладів працівників податкових органів відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №292 від 06.04.2016; №15 від 18.01.2017; №931 від 01.12.2017; №24 від 25.01.2018; №102 від 06.02.2019; №16 від 15.01.2020.

Обставини підвищення посадового окладу начальника Звенигородської ОДПІ за період з травня 2016 року по вересень 2020 року підтверджується листами ГУ ДФС у Черкаській області від 21.03.2019 за №9971/23-00-05-041 та №9983/23-00-05-041; від 30.11.2020 №29899/10/23-00-10-040.

З наведеного слідує, що коригуючий коефіцієнт підвищення середньомісячної зарплати за період з 01.05.2016 року по 11.09.2020 року складає:

- за період 01.05.2016-31.12.2016 року - 2,6815 (4824,00/1799,00);

- за період 01.01.2017-30.11.2017 року - 1,2085 (5830,00/4824,00);

- за період 01.12.2017-31.12.2017року- 1,0292(6000,00/5830,00);

- за період 01.01.2018-31.12.2018 року - 1,2833 (7700,00/6000,00);

- за період 01.01.2019 - 31.12.2019 року - 1,0117 (7790,00/7700,00);

- за період 01.01.2020-11.09.2020 року - 1,0847 (8450,00/7790,00).

Середньоденний заробіток позивача, визначений згідно з постановою Верховного Суду від 11.09.2020 у справі №823/604/16, становить 211,31 грн. (1901,76:9=211,31).

Отже, середньоденний заробіток з врахуванням коефіцієнта коригування складає з 16.04.2016 по 30.04.2016 - 211,31 грн.; з 01.05.2016 по 31.12.2016 - 566,63 грн. (211,31х2,6815); з 01.01.2017 по 30.11.2017 - 684,77 грн. (566,63х1,2085); з 01.12.2017 по 31.12.2017 -704,76 грн. (684,77х1,0292); з 01.01.2018 по 31.12.2018 904,42 грн. (704,76х1,2833); з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 915,01 грн. (904,42х1,0117); з 01.01.2020 по 11.09.2020 - 992,51 грн. (915,01х1,0847).

В свою чергу, середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта коригування складає: з 16.04.2016 по 30.04.2016 - 211,31 грн х 10 робочих днів = 2113,10 грн; з 01.05.2016 по 31.12.2016 - 566,63 х 168 робочих днів = 95193,84 грн; з 01.01.2017 по 30.11.2017 - 684,77 грн х 228 робочих днів = 156127,56 грн; з 01.12.2017 по 31.12.2017 - 704,76 грн х 20 робочих днів = 14095,20 грн; з 01.01.2018 по 31.12.2018 904,42 грн х 250 робочих днів = 226105,00 грн; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - 915,01 грн х 249 робочих днів = 227837,49 грн.; з 01.01.2020 по 11.09.2020 - 992,51 х 174 робочих дні = 172696,74 грн.

Тобто, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта коригування складає 894168,93 грн, а із вирахуванням середнього заробітку обрахованого в постанові Верховного Суду від 11.09.2020 та виплаченого позивачу складає: 661939,24 грн. (894168,93 - 232229,69).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта коригування, який підлягає стягненню на користь позивача за період з 16 квітня 2016 року по 11 вересня 2020 року становить 661939,24 грн.

Доводи відповідача, що позивач мала право заявити збільшення позовних вимог у справі №823/604/16, суд визнає необґрунтованими, оскільки це є правом, а не обов`язком позивача.

Також суд відхиляє твердження відповідача про однакові підстави та предмет спору у справі №823/604/16 та №580/4773/21, оскільки у справі №823/604/16 позивач не заявляла вимог про стягнення середнього заробітку з урахуванням коефіцієнта коригування.

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, суд зазначає, що вказаний проміжок часу становить з 12.09.2020 по 28.03.2021.

Середньоденний заробіток позивача з урахуванням коефіцієнта коригування відповідно до наведеного вище розрахунку станом на 12.09.2020 становить 992,51 грн. Кількість днів затримки виконання судового рішення та середній заробіток становить: у вересні 2020 року 11 робочих днів (992,51х11=10917,61); у жовтні 2020 року 21 робочий день (992,51х21=20842,71); у листопаді 2020 року 21 робочий день (992,51х21=20842,71); у грудні 2020 року 22 робочих дні (992,51х22=21835,22); у січні 2021 року 19 робочих днів (992,51х19=18857,69); у лютому 2021 року 20 робочих днів (992,51х20=19850,20); у березні 2021 року 19 робочих днів (992,51х19=18857,69), а всього 132003,83 грн.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 12, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державної фіскальної служби України (04053, м.Київ-53, Львівська площа, 8, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з врахуванням коригування на коефіцієнт її підвищення за період з 16.04.2016 по 11.09.2020 в розмірі 661939 (шістсот шістдесят одна тисяча дев`ятсот тридцять дев`ять) грн. 24 коп. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення на роботі у розмірі 132003 (сто тридцять дві тисячі три) грн. 83 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана з врахуванням особливостей закріплених п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя В.В. Гаращенко