Справа № 380/5287/21
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/5287/21 пров. № А/857/15229/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року, прийняте суддею Кухар Н.А., в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження, у справі № 380/5287/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошового забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 61952,57 грн. за період з 31 жовтня 2017 року по 26 березня 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 року у справі № 380/5078/20 визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 30.10.2017; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.10.2017 у розмірі 64171,42 грн., з урахуванням податків, зборів та інших платежів відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року у справі № 380/5078/20 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року у справі № 380/5078/20 змінено, викладено абзац третій резолютивної частини рішення в такій редакції: Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 30.10.2017 з врахуванням базового місяця індексації січня 2008 року; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. А тому, відповідно до ст.116, 117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року, позов задоволено.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (невиплати індексації грошового забезпечення за період з 31.10.2017 року по 26.03.2021 року в сумі 61 952,57 грн.

Відповідач не погодившись з рішенням суду, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи, подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Передбачені законодавством про працю норми оплати праці і порядок вирішення спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ).

Покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , де отримував грошове забезпечення.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 11.10.2017 № 37-РС позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 № 1153/2008 та на підставі підпункту ї пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 № 2232-XII.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 30.10.2017 № 219 позивача виключено з списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .

За період проходження служби у в/ч НОМЕР_1 з січня 2016 року по жовтень 2017 року ОСОБА_1 не нараховувалася індексація грошового забезпечення, що підтверджено довідкою в/ч НОМЕР_1 від 20.05.2020 № 63.

ОСОБА_1 в травні 2020 року звернувся до відповідача з заявою про виплату йому індексації грошового забезпечення.

Листом від 20.05.2020 № 1576 відповідач відмовив у виплаті такої з причини відсутності в Міністерства оборони України фінансового ресурсу.

Вважаючи дії відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення протиправними, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.07.2021 року у справі № 380/5078/20 позов ОСОБА_1 задоволено повністю визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 30.10.2017; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 30.10.2017 у розмірі 64171,42 грн., з урахуванням податків, зборів та інших платежів відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2020 року у справі № 380/5078/20 апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково - рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року у справі № 380/5078/20 змінено, викладено абзац третій резолютивної частини рішення в такій редакції: Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 30.10.2017 з врахуванням базового місяця індексації січня 2008 року; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до банківської виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 ПАТ Ощадбанк № 159 від 31.03.2021 року, на банківський рахунок позивача надійшли кошти в розмірі 63208,85 грн. із зазначенням цільове зарахування (грошове забезпечення за березень 2021 року, рішення окружного адміністративного суду по справі № 380/5078/20 від 27.11.2020 року).

Позивач вважаючи, що період затримки розрахунку при звільненні склав з 31.10.2017 року по 26.03.2021 року, тому відповідач зобов`язаний сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, чого ним здійснено не було, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути нарахований та виплачений позивачу у розмірі 63 036,47 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Разом з тим, за затримку повного розрахунку при звільненні (в частині невиплати індексації грошового забезпечення) за період з 30.10.2017 року по 25.03.2021 року підлягає стягненню сума 61952,57 грн., про яку просить позивач.

Апеляційний суд частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивач має право на отримання такого відшкодування, оскільки невиплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 31.10.2017 по 26.03.2021, так як виплата належних при звільненні сум здійснена 26.03.2021, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України (а.с. 32).

Колегія суддів звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, в якій зазначено, що при заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку обов`язковому визначенню підлягають розмір спірного середнього заробітку та час затримки розрахунку.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 вказала на те, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок : «Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.»

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з твердженням відповідача та вважає за необхідне застосувати у даній справі критерій зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, а не тривалий час затримки розрахунку при звільненні, оскільки в разі застосування загального порядку обчислення компенсації призведе до значного перевищення розміру компенсації над сумою заборгованих виплат, виходячи з наступного.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2017 - 2021 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, з врахуванням правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц, колегія суддів вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, розрахунок щодо якого долучено до апеляційної скарги і з таким погоджується колегія суддів. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Так, застосовуючи у даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд враховує наступні обставини.

Сума середнього заробітку за своєчасно не виплачене грошове забезпечення становить 61952,57 грн., що значно перевищує розмір суми грошового забезпечення, яку було відповідачем своєчасно не виплачено, а саме 30694,22 грн.

Так, згідно з даними, які розміщені на офіційному сайті Національного банку України за адресою: «https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/», середньозважена облікова ставка за кредитами: з 31.10.2017 року по 14.12.2017 року (45 днів) 13,5%, з 15.12.2017 року по 25.01.2018 року (42 дні) 14,5%, з 26.01.2018 року по 01.03.2018 року (35 днів) 16%, з 02.03.2018 року по 12.07.2018 року (133 дні) 17 %, з 13.07.2018 року по 06.09.2018 року (56 днів) 17,5 %, з 07.09.2018 року по 25.04.2019 року (231 день) 18% річних; з 26.04.2019 року по 18.07.2019 року (84 дні) 17,5% річних; з 19.07.2019 року по 05.09.2019 року (49 днів) 17% річних; з 06.09.2019 року по 24.10.2019 року (49 днів) 16,5% річних; з 25.10.2019 року по 12.12.2019 року (49 днів) 15,5% річних; з 13.12.2019 року по 30.01.2020 року (49 днів) 13,5% річних; з 31.01.2020 року по 12.03.2020 року (42 дні) 11% річних; з 13.03.2020 року по 23.04.2020 року (42 дні) 10% річних; з 24.04.2020 року по 11.06.2020 року (49 днів) 8% річних; з 12.06.2020 року по 04.03.2021 року (266 днів) 6% річних, 05.03.2021 року по 26.03.2021 року (21 день) 6,5% річних, виходячи з розрахунку:

1) 13,5% річних/365 днів = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 31.10.2017 року по 14.12.2017 року (45 днів) в розмірі 63208,85 грн. х 0,04% х 45 днів = 1137,76 грн.

2) 14,5% річних/365 днів = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 15.12.2017 року по 25.01.2018 року (42 дні) в розмірі 63208,85 грн. х 0,04% х 42 днів = 1061,91 грн.

3) 16% річних/365 днів = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 26.01.2018 року по 01.03.2018 року (35 днів) в розмірі 63208,85 грн. х 0,04% х 35 днів = 884,92 грн.

4) 17% річних/365 днів - 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 02.03.2018 року по 12.07.2018 року (133 дні) в розмірі 63208,82 грн. х 0,05% х 133 днів = 4203,39 грн.

5) 17,5% річних/365 днів = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 13.07.2018 року по 06.09.2018 року (56 днів) в розмірі 63208,85 грн. х 0,05% х 56 днів = 1769,85 грн.

6) 18% річних/365 днів = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 07.09.2018 року по 25.04.2019 року (231 день) в розмірі 63208,85 грн. х 0,05% х 231 дні = 7300,62 грн.

7) 17,5% річних/365 днів = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 26.04.2019 року по 18.07.2019 року (84 дні) в розмірі 63208,85 грн. х 0,05% х 84 дні = 2654,77 грн.

8) 17% річних/365 днів = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 19.07.2019 року по 05.09.2019 року (49 днів) в розмірі 63208,85 грн. х 0,05% х 49 днів = 1548,62 грн.

9) 16,5% річних/365 днів = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 06.09.2019 року по 24.10.2019 року (49 днів) в розмірі 63208,85 грн. х 0,05% х 49 днів = 1548,62 грн.

10) 15,5% річних/365 днів = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 25.10.2019 року по 12.12.2019 року (49 днів) в розмірі 63208,85 грн. х 0,04% х 49 днів = 1238,89 грн.

11) 13,5% річних/365 днів = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 13.12.2019 року по 30.01.2020 року (49 днів) в розмірі 63208,85 грн. х 0,04% х 49 днів = 1238,89 грн.

12) 11% річних/365 днів = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 31.01.2020 року по 12.03.2020 року (42 дні) в розмірі 63208,85 грн. х 0,04% х 42 дні = 1061,91 грн.

13) 10% річних/365 днів = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 13.03.2020 року по 23.04.2020 року (42 дні) в розмірі 63208,85 грн. х 0,03% х 42 дні = 796,43 грн.

14) 8% річних/365 днів = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 24.04.2020 року по 11.06.2020 року (49 днів) в розмірі 63208,85 грн. х 0,02% х 49 днів = 619,45 грн.

15) 6% річних/365 днів = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 12.06.2020 року по 04.03.2021 року (266 днів) в розмірі 63208,85 грн. х 0,02% х 266 днів = 3362,71 грн.

16) 6,5% річних/365 днів = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу за період з 05.03.2020 року по 25.03.2021 року (21 день) в розмірі 63208,85 грн. х 0,02% х 21 день = 265,48 грн.

Загальна сума складає 30694,22 грн.

Колегія суддів вважає, що за час затримки розрахунку при звільненні позивача на його користь з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 30694,22 грн.

За пунктами 3, 4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, вищезазначені обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволити частково

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року у справі № 380/5287/21, - скасувати та прийняти постанову, якою позов задоволити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2017 року по 26.03.2021 року в сумі 30694 (тридцять тисяч шістсот дев`яносто чотири) гривні 22 коп.

В решті відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула