Справа № 380/11356/21
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:
до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: АДРЕСА_1 до Міністерства оборони України , місцезнаходження: 03168, м.Київ, проспект Повітрофлотський, 6, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 33 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги від 18.02.2021 №26;

- зобов`язати відповідача розглянути питання щодо призначення і виплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час захисту Батьківщини та виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково стратила працездатність внаслідок зазначених причин з урахуванням поважності причини пропуску ним тримісячного строку звернення за встановленням ступеня втрати працездатності внаслідок втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Ухвалою від 19.07.2021 суддя прийняв позовну заяву та відкрив провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час первинного огляду медико-соціальною експертною комісією у період з 12 по 23 травня 2016 року позивачу встановлено 25% втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини. Разом з тим, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум 18.02.2021 прийнято рішення, оформлене протоколом, про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.

19.08.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній проти позову заперечив повністю. Вважає прийняте рішення про відмову у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги (далі ОГД) правомірним, оскільки у позивача відсутнє право на отримання такої. Зауважує, що право на ОГД з підстав отримання особою захворювання під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності запроваджено лише Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців» від 06.09.2018, який набрав чинності 13.10.2018.

10.09.2021 до суду надійшла від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній позовні вимоги підтримав повністю. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, у спірному випадку, саме з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

У період з 12 по 23 травня під час первинного огляду медико-соціальною експертною позивачу встановлено 25% втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Зі змісту довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №000795 вбачається, що датою встановлення страхового випадку є 23.05.2016.

Разом з тим, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум 18.02.2021 прийнято рішення, оформлене протоколом, про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.

Відповідно до витягу з наказу №152 командира військової частини НОМЕР_2 від 16 липня 2020 року позивач звільнений з військової служби за закінченням строку контракту.

Згідно з витягом з наказу №141 командира військової частини НОМЕР_2 від 11 липня 2018 року позивач звільнений в запас у зв`язку із закінченням строку контракту.

За змістом наказу №203 командира військової частини НОМЕР_3 від 4 липня 2015 року, позивача звільнено в запас за станом здоров`я.

Позивач згідно з довідками №02/499 командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 4 липня 2016, №2516 командира військової частини НОМЕР_2 від 13 грудня 2019 року, №466 командира військової частини НОМЕР_2 від 18 квітня 2019 року безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення (про безпосередню участь особи в антитерористичній операції), захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в період часу:

- з 8 грудня 2014 по 4 липня 2015 року;

- з 30 січня по 30 квітня 2018 року;

- з 30 квітня по 7 липня 2018 року;

- з 3 лютого по 13 серпня 2019 року;

- з 30 серпня по 6 вересня 2019 року.

Згідно з повідомленням №3478 Військово-медичного клінічного центру Західного регіону України від 26 березня 2015 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у період з 16 по 26 березня 2015 року.

Відповідно до Свідоцтва про хворобу №582/2 від 4 червня 2015 року, позивача визнано обмежено придатним до військової служби.

Наявні у позивача захворювання пов`язані із захистом Батьківщини, що підтверджується протоколом №359 засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 27 квітня 2016 року.

Позивач звернувся до відповідача для отримання ОГД. Утім, комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум 18.02.2021 прийнято рішення, оформлене протоколом, про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.

Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень,не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, необхідність аналізу та оцінки доводів сторін у межах судового розгляду здійснюється, виходячи із їх доречності для розгляду та вирішення конкретного правового питання. У справі, яка розглядається, спірним є питання наявності чи відсутності у позивача права на отримання ОГД. Дослідивши позиції сторін, викладені у заявах по суті спору, суд акцентує увагу на тому, що у межах цієї справи сторонами не оспорюється характер тілесних ушкоджень позивача. Що стосується строку звернення позивача для отримання ОГД, то вказане питання має похідний характер та не підлягає встановленню, а відтак і поновленню у разі з`ясування судом відсутності права позивача на виплату ОГД з точки зору матеріально-правового аспекту.

Резюмуючи правовий аналіз ситуації, суд керується наступним.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»(далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до статті 41 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ) (у редакції спірних правовідносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

20 грудня 1991 року прийнято Закон №2011-ХІІ, який введено в дію 10 січня 1992 року постановою Верховної Ради України №2012-XII «Про порядок введення в дію Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З набранням чинності Закону №2011-ХІІ діяла редакція статті 16 цього Закону, відповідно до якої, військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Законом №328-V статтю 16 Закону №2011-ХІ викладено в новій редакції, яка діяла з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, та якою було введено поняття «одноразова грошова допомога».

Відповідно до частини 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції спірних правовідносин порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Порядок №975).

При цьому пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком №975, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 № 1331;

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Суд зазначає, що вказана постанова Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 набрала чинності від 24.01.2014. На переконання суду, наведене постанова є релевантною до спірних правовідносин та підлягає застосуванню.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

- у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

- у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності;

- у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як встановив суд, зі змісту довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках №000795 вбачається, що датою встановлення страхового випадку є 23.05.2016. Таким чином, до спірних правовідносин застосовуватися має законодавство, яке унормовувало питання виплати ОГД станом на 23.05.2016.

Суд відхиляє аргумент позивача про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби, оскільки таке твердження стосується виплати ОГД особами з підстав набуття інвалідності, а не часткової втрати працездатності без встановлення ступеня інвалідності. Суд наголошує на тому, що законодавством ці категорії розмежовуються. При цьому диференціація підстав отримання ОГД зумовлює застосування відмінних механізмів для нарахування ОГД та обчислення її розміру. З аналогічних міркувань, зважаючи на змістову недоречність, суд не бере до уваги посилання позивача на судову практику.

Із урахуванням викладеного суд висновує, що у спірній правовій ситуації дослідженню підлягає зміст статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції від 23.05.2016, тобто редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу страхового випадку.

Підстави для виплати ОГД було персоніфіковано частиною 2 названої норми Закону у відповідній редакції. Відповідно до наведеної правової норми одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби;

2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби;

3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві;

4) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;

5) встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;

6) встановлення військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження цих зборів, служби у військовому резерві;

7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності;

8) отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності;

9) отримання військовозобов`язаним або резервістом, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, поранення (контузії, травми або каліцтва) при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

Таким чином, станом на день настання страхового випадку такої підстави для виплати ОГД як отримання особою захворювання під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності не існувало.

У свою чергу, виплату одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, запроваджено Законом України від 06.09.2018 року №2522-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців», який набрав чинності з 13.10.2018 року.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.0999 №1-рп/99 (справа №1-7/99) до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тому виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям або особам звільненим з військової служби, здійснюється у випадках, що настали з 13.10.2018 року.

Таким чином, суд дійшов висновку про правомірність оскарженого рішення відповідача та відповідно відсутності підстав для зобов`язання останнього вчинити дії.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 27 жовтня 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик