Справа № 380/14444/21
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Кухар Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури за участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Офіс Генерального прокурора, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся в суд з позовом до Львівської обласної прокуратури (79005, м. Львів, просп. Шевченка, 17/19) за участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Офіс Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 про поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області за період з 17.12.2020 року по дату поновлення на посаді.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14, незважаючи на негайне виконання, відбулось лише 28.09.2021 року, а отже період з 17.12.2020 року по дату поновлення на посаді є часом затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, тобто є часом затримки в поновленні позивача на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Офіс Генерального прокурора.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2021 року у задоволенні клопотання про розгляд справив спрощеному позовному провадженні з викликом сторін відмовлено.

Ухвалою про відкриття провадження запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву, а також роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин справа буде вирішена за наявними матеріалами.

Представник відповідача, Львівської обласної прокуратури, подав відзив на позовну заяву, де просив у задоволенні позову відмовити з огляду на наступне. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 про поновлення позивача на посаді перебувало на виконанні в Офісі Генерального прокурора, який є роботодавцем ОСОБА_1 . Відтак, Львівська обласна прокуратура, як юридична особа, не може відповідати за діяльність іншої особи - Офісу Генерального прокурора.

Представник Офісу Генерального прокурора подав пояснення щодо позовних вимог, де зазначив наступне. На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 наказом Генерального прокурора від 28.09.2021 №307к скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 №1462к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Франківського району м. Львова Львівської області та поновлено його на цій посаді з 24.10.2014 року. Наказом Генерального прокурора від 28.09.2021 №308к припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області з 10.07.2019 року у зв`язку із закінченням строку перебування на адміністративній посаді.

Право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільненого до роботи. При цьому, суд має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі. Оскільки Офісом Генерального прокурора рішення про поновлення на роботі позивача виконано повністю, то підстави для стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення відсутні.

Представник позивача подав відповідь на відзив та пояснення третьої особи, де зазначив наступне. Посилання третьої особин на те, що позивач не звертався з виконавчим листом до органів державної виконавчої служби не ґрунтуються на законі, оскільки ст. 236 КЗпП України та ст. 370, 372 КАС України не ставлять обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток та обов`язок поновити працівника на посаді в залежність від примусового виконання рішення суду за допомогою органів виконавчої служби.

Частиною 1 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 1988 року.

Відповідно до наказу Генерального прокурора України №1934к від 30.12.2010 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника прокурора Львівської області.

Відповідно до наказу Генерального прокурора України № 994к від 09.07.2014 ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Франківського району м. Львова Львівської області.

16.10.2014 набув чинності Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014.

16.10.2014 позивачем подана на ім`я Генерального прокурора України ОСОБА_2 заява (заява зареєстрована за № 01/1-33вн-14), в якій викладені обґрунтування відсутності підстав для застосування відносно позивача заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закон України «Про очищення влади».

20.10.2014 ОСОБА_1 подав рапорт на ім`я прокурора Львівської області про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 23.10.2014 по 30.04.2016, оскільки згідно наказу в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду № 2605/6-03/180 від 20.10.2014 дружина позивача ОСОБА_3 приступила до виконання обов`язків керівника апарату суду; згідно довідки Личаківського відділу соціального захисту №2605/09-9006 від 23.10.2014 дружині позивача припинено виплату допомоги відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та її знято з обліку.

20.10.2014 щодо ОСОБА_1 складено довідку про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади», згідно якої у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 він обіймав сукупно не менше одного року (1 рік 1 місяць) посаду, які віднесену до категорії керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

22.10.2014 прокурором Львівської області на підставі поданого позивачем рапорту видано наказ №1822 к, яким ОСОБА_1 надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 23 жовтня 2014 року по 30 квітня 2016 року включно, згідно ч.3 ст.179 КЗпП України.

23.10.2014 наказом Генерального прокурора України за №1462к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Франківського району міста Львова Львівської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.7-2 ст.36 КЗпП України.

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі №813/7983/14 позов ОСОБА_1 задоволено частково визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 1462к від 23 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Франківського району м. Львова Львівської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п.п. 7-2 ст. 36 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області з 24 жовтня 2014 року; стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 2 460 423 (два мільйони чотириста шістдесят тисяч чотириста двадцять три) грн. 99 коп.; в задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено; рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць у розмірі 14838,81 грн. звернено до негайного виконання; встановлено порядок виконання рішення суду щодо стягнення коштів: при виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу роботодавцеві слід нарахувати, утримати та перерахувати у відповідні бюджети/фонди передбачені законодавством податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 813/7983/14 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 813/7983/14 - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі №813/7983/14 повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі №813/7983/14 повернуто особі, яка її подала.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі №813/7983/14 повернуто особі, яка її подала.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 позивача поновлено на посаді прокурора Франківського району м. Львова Львівської області 28.09.2021 року.

Позивач не погодився із датою його поновлення на посаді та звернувся до суду із даним позовом щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за період з 17.12.2020 року по дату поновлення на роботі.

При вирішення вказаного спору суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 233, ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (стаття 43 Конституції України).

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм законодавства, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а враховуючи незаконне звільнення позивача, його поновлення на роботі, він має право на отримання середнього заробітку за період, на який його було позбавлено можливості працювати та отримувати заробітну плату за свою роботу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 14, 370 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

При цьому, відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Такий висновок зроблений Верховним Судом у рішенні від 30 квітня 2020 року у справі №260/1424/18.

Так, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Як встановлено судом з матеріалів справи, наказом Генерального прокурора від 28.09.2021 №307к скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 №1462к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Франківського району м. Львова Львівської області та поновлено його на цій посаді з 24.10.2014 року.

Таким чином, відповідач допустив затримку виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14. Час затримки виконання рішення суду становить період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 Верховний Суд визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що такий спір є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині 2 статті 233 КЗпП України.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині 2 статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року.

Відповідно до п. 2, 4, 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 2552,09 (без урахування обов`язкових платежів та податків), тобто, заробіток, який підлягає стягненню з відповідача за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року складає 193 робочих днів х 2552,09 = 492553,37 без урахування обов`язкових відрахувань.

Згідно висновку експерта №28 від 04.10.2021 розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 17.12.2020 по 27.09.2021 складає 492553,37 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року у розмірі 492553,37 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року у розмірі 492553,37 грн. (без урахування обов`язкових відрахувань).

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 - 3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Представником позивача на підтвердження понесених витрат надано суду наступні документи:

- договір надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року;

- акт виконаних робіт до рахунку №749 від 30.08.2021 року згідно договору надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року;

- рахунок №749 від 30.08.2021 року.

- квитанції про оплату.

Як вбачається з наведених документів, розмір заявлених до відшкодування судових витрат позивача на оплату гонорару його представникові за надання правової (правничої) допомоги становить 30 000 грн.

Приписами частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з Акту виконаних робіт №749 від 30.08.2021 року, адвокатом на виконання умов Договору надання правової допомоги №123/3 від 25.08.2021 року, Виконавець надав правовому допомогу Замовнику згідно рахунку №749 від 30.08.2021 року в кількості однієї послуги в суді першої інстанції.

Загальна вартість правничої допомоги становить 30 000 грн.

Проаналізувавши розрахунок витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката у цій адміністративній справі неспівмірний із складністю справи та наданими послугами, обсягом наданих послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони.

Отже, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних робіт, витрачений час, суд дійшов до висновку про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн., яка підтверджується належними доказами та є співмірною з складністю цієї справи та наданими послугами. Вказані витрати на професійну правничу допомогу слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з проведенням судово-економічної експертизи в розмірі 5892,34 грн., то суд зазначає таке.

До матеріалів справи долучено копію висновку експерта №28 за результатами проведення судово-економічної експертизи за заявою гр. ОСОБА_1 від 29.09.2021 року.

У копії вказаного документу йдеться про проведення «судової економічної експертизи»,

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення статті 137 КАС передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Учасниками справи є, зокрема, сторони, треті особи (частина перша статті 42 КАС). Сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач (частина перша статті 46 КАС).

Як вбачається із письмових доказів договір на проведення судово-економічної експертизи складений 29.09.2021, тобто після відкриття провадження у справі, ОСОБА_1 набув статусу позивача, відповідачем не надано клопотання про зменшення розміру витрат на оплату робіт експерта ( відповідь на відзив отримав 16.10.2021), тому суд вважає, що слід стягнути з відповідача витрати на проведення експертизи в розмірі 5834,17 грн. та 58,17 грн. комісії банку, разом 5892,34 грн.

Разом слід стягнути з відповідача судові витрати в сумі 8892,34 грн.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури за участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Офіс Генерального прокурора, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволити повністю.

Стягнути з Львівської обласної прокуратури (79005, м. Львів, просп. Шевченка, 17/19; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.12.2020 року в справі №813/7983/14 за період з 17.12.2020 року по 27.09.2021 року у розмірі 492 553,37 ( чотириста дев`яносто дві тисячі п`ятсот п`ятдесят три грн.37 коп) грн. без урахування обов`язкових відрахувань.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної прокуратури (79005, м. Львів, просп. Шевченка, 17/19; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 8 892,34 ( вісім тисяч вісімсот дев`яносто дві грн.34 коп) грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кухар Н.А.