Справа № 420/12210/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2021-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Потоцької Н.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.07.2021 року №366007 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану 22.02.2017 року громадянину Азербайджану ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

ГУ ДМС України в Одеській області дійшло висновку, що дозвіл на імміграцію в Україну підлягає скасуванню з підстав надання свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність та порушення законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (п. 1, 5 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію»), оскільки на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні він знаходився з перевищенням строку перебування.

На підтвердження цих обставин відповідачем надані відомості про осіб, які перетнули державний кордон за умовами пошуку: «дата, час перетину кордону в проміжку між 01.01.2016 о 00:00 та 01.01.2018 о 00:00, а також ПІБ особи починається з «НUSEYNOV ВАКНТІ», дата народження дорівнює 06.11.1974 року.

Необхідно звернути увагу суду, що надані відомості за даними критеріями пошуку не можуть безумовно свідчити, що відомості стосуються саме позивача та відсутні жодні докази перетину державного кордону позивачем за трьома різними паспортами.

Водночас, згідно статті 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1,3,6 частини третьої статті 4 цього Закону.

Позивач отримав дозвіл на імміграцію, оскільки його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має дозвіл на імміграцію в Україну та на підставі якого вона документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 01.09.2015 року.

Як вбачається з матеріалів особової справи, під час надання дозволу на імміграцію в Україну ГУ ДМС України в Одеській області проведено перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, зокрема направлялись запити до Управління СБУ в Одеській області, Українського бюро Інтерполу ГУ НП в Одеській області, та Адміністрації Державної прикордонної служби України, проте під час проведеної перевірки не встановлено, що подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були не достовірними або не чинними, у зв`язку із чим надано дозвіл на імміграцію в Україну.

Проте, приписами п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» чітко визначено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

ГУ ДМС України в Одеській області підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну виявлено не було. Тобто, надаючи позивачу, дозвіл на імміграцію в Україну, ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачем були надані не правдиві відомості відповідачем не надано.

Вирішуючи питання про скасування дозволу на імміграцію позивачу Головним управлінням ДМС України в Одеській області всупереч приписам п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень від 26 грудня 2002 р. №1983, не запитано додаткової інформації та не запрошено для надання пояснень безпосередньо позивача, щодо якого розглядалось питання про скасування дозволу на імміграцію.

Необхідно також зазначити, що позивач має дитину, яка народилась на Україні, є її громадянином, знаходяться на його утриманні і потребує допомоги, у зв`язку з цим рішення, прийняте відповідачем, порушує не лише права позивача, але й права і інтереси її дитини.

Згідно до вимог ч. 2, 3 ст. 13 Закону України "Про імміграцію" особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Враховуючи те, що вимушений виїзд позивача з території України може позбавити родину законного джерела доходу, а тому рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області тягне за собою порушення інтересів дітей.

Відповідно до ст.ст. 8, 11, 14 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Преамбулі Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Приймаючи рішення про скасування дозволу на імміграцію в України, видане позивачу Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області не враховано й те, що з моменту отримання дозволу на імміграцію в України та посвідки на постійне проживання пройшло досить багато часу.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 02.07.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (в порядку ст. 262 КАС України).

Відповідно ст.162 КАС України відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

25.08.2021 року за вх. № 46168/21 від ГУ ДМС України в Одеській області (за підписом ОСОБА_3 ) надійшов відзив на адміністративний позов та копія матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

Відзив обґрунтовано наступним.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.07.2012 №481-р Державна міграційна служба України є користувачем інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан».

Чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

За результатами даної перевірки виявлено, що громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом періоду, що враховувався для встановлення законності перебування в Україні на момент подання документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну, перетинав кордон України за трьома різними паспортними документами, а саме: паспортами № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 .

Однак, при подачі заяви паспорти № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 не пред`явив, про факт перетину кордону за паспортами № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 не повідомив, і періоди перетину кордону за паспортами № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 не були враховані працівниками при обчисленні законності терміну перебування на території України.

За інформацією отриманою за допомогою бази «Аркан», громадянином Республіки Азербайджан ОСОБА_1 було здійснено перетин державного кордону України:

04.08.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_5 через КПП «Одеса»;

04.10.2016 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_5 через КПП «Хутір Михайлівський»;

07.10.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_5 через КПП «Хутір Михайлівський»;

31.10.2016 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

17.11.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

28.11.2016 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

01.12.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

01.01.2017 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Бориспіль»;

07.01.2017 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_3 через «Бориспіль»

Частиною сьомою статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Законність перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні обчислюється вимог Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 та Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого наказом МВС України від 20.07.2015 № 884.

Слід зазначити, що вказаний порядок обчислення розповсюджується на всіх без винятку іноземців, які є громадянами країн з безвізовим порядком в`їзду незалежно від того, коли вони отримали паспортний документ чи вони користуються декількома паспортними документами. Прибуття в Україну іноземця за новим паспортним документом не передбачає автоматичного скасування попередніх строків його перебування в Україні.

Обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи ДМС шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах його 180- денного строку перебував на території України не більше 90 днів.

Як встановлено перевіркою, на час подання заяви та документів для отримання дозволу на імміграцію, іноземець порушив дозволений термін перебування в Україні на 65 днів, тобто перебував на території України 155 днів з дозволених 90 протягом 180, що намагався приховати надавши про себе завідомо неправдиві відомості та порушив законодавство про правовий статус іноземців.

23.11.2020 Головним управлінням ДМС в Одеській області за результатами проведеної перевірки прийнято рішення №5632 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до підпункту 3 пункту 62 Порядку оформлення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

21.02.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського РВ у м. Одесі Головного управління ДМС в Одеській області з заявою про надання дозволу на імміграцію, оскільки його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має дозвіл на імміграцію в Україну та на підставі якого вона документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 01.09.2015 року.

21.02.2017 року Головним управлінням ДМС в Одеській області прийнято рішення про надання громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозволу на імміграцію у відповідності до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

22.02.2017 року ОСОБА_1 документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45 річного віку.

Головним управлінням ДМС в Одеській області здійснено перевірку законності перебування на території України на момент подачі та отримання дозволу на імміграцію в Україну за даними бази «Аркан» громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Перевіркою встановлено, що законність свого перебування на території України, на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію, а саме 14.02.2017 року, ОСОБА_1 підтвердив копією національного паспортного документу громадянина Азербайджану № НОМЕР_3 від 04.01.2017 року терміном дії до 09.01.2027 року, на 49 сторінці якого проставлено штамп перетину державного кордону України 07.01.2017 року через КПП «Бориспіль» у напрямку в`їзд в Україну.

За інформацією отриманою за допомогою бази «Аркан», громадянином Республіки Азербайджан ОСОБА_1 було здійснено перетин державного кордону України:

04.08.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_5 через КПП «Одеса»;

04.10.2016 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_5 через КПП «Хутір Михайлівський»;

07.10.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_5 через КПП «Хутір Михайлівський»;

31.10.2016 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

17.11.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

28.11.2016 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

01.12.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

01.01.2017 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Бориспіль»;

07.01.2017 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_3 через «Бориспіль».

На думку відповідача встановлене свідчить, що іноземець порушив дозволений термін перебування в Україні на 65 днів, тобто перебував на території України 155 днів з дозволених 90 протягом 180.

08.07.2021 року Головним управлінням ДМС в Одеській області затверджено Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу та 08.07.2021 року прийнято рішення №366007 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Стаття 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлює, що іноземець це - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав, а посвідка на постійне проживання це - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрантом є - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Пункт 6 ч. 2 ст. 4 цього закону передбачає, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі того, що він є чоловіком іммігранта.

Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Аналіз зазначеної норми свідчить, що вона може бути застосована до іноземця, зокрема, у випадку, якщо останній для отримання дозволу на імміграцію, свідомо надав неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність та (або) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 (далі Порядок №1983).

Пункт 12 Порядку №1983 передбачає, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію, зокрема, формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

ГУ ДМС України в Одеській області у висновку вказує, що ОСОБА_1 порушив дозволений термін перебування в Україні на 65 днів, тобто перебував на території України 155 днів з дозволених 90 протягом 180, подав про себе завідомо неправдиві відомості та порушив законодавство України з питань перебування на території України іноземців та осіб без громадянства.

Суд вважає, вказаний висновок необґрунтованим, виходячи з такого.

На час прийняття рішення щодо видачі позивачу дозволу на імміграцію в Україну, суб`єктом владних повноважень здійснено відповідну перевірку законності перебування позивача на території України та, відповідно, не було встановлено підстав відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну. Понад те, на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не виявив.

Суд досліджуючи Висновок про скасування дозволу на імміграцію в України ГУ ДМС України в Одеській області від 08.07.2021 р., щодо незаконного перебування позивача на території України зазначив, що при подачі заяви 16.02.2017 р. паспорти № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 не пред`явив, про факт перетину кордону за паспортами № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 не повідомив, і періоди перетину кордону за паспортами № НОМЕР_4 та НОМЕР_5 не були враховані працівниками при обчисленні законності терміну перебування на території України.

В свою чергу за інформацією отриманою за допомогою бази «Аркан», громадянином Республіки Азербайджан ОСОБА_1 здійснено перетин державного кордону України:

04.08.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_5 через КПП «Одеса»;

04.10.2016 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_5 через КПП «Хутір Михайлівський»;

07.10.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_5 через КПП «Хутір Михайлівський»;

31.10.2016 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

17.11.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

28.11.2016 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

01.12.2016 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Хутір Михайлівський»;

01.01.2017 у напрямку виїзд по паспорту НОМЕР_4 через КПП «Бориспіль»

07.01.2017 у напрямку в`їзд по паспорту НОМЕР_3 через «Бориспіль», в свою чергу за наявності відповідного штампу перетину кордону, за відсутності доказів його підроблення, не свідчить про надання заявником неправдивих відомостей чи підроблених документів, а також про порушення законодавства України з питань перебування на території України іноземців та осіб без громадянства.

«Суд підкреслює, що законами України не передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію у разі, якщо такий дозвіл надано без достатніх підстав. Тому допущення посадовими особами ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області порушень при видачі дозволів на імміграцію в Україну в 2005 році позивачам не може бути обґрунтованою підставою для їх скасування в 2017 році.

Відтак, рішення відповідача про скасування дозволів на імміграцію з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-III без наведення прямої норми іншого закону, яка чітко регламентує причини щодо скасування даного рішення, що надає право іноземцю та особі без громадянства на імміграцію, не може вважатися правомірним.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 813/119/16, від 26.05.2020 у справі № 815/6555/16, від 16.01.2019 у справі №808/9121/15, від 07.05.2020 у справі № 420/6652/18.

До того ж, як підтверджується матеріалами справи, висновки про скасування позивачам дозволів на імміграцію, затверджені начальником управління ДМС України в Київській області Пустовіт О.О. 10.02.2017, не містять обставин щодо сімейного стану позивачів, дотримання ними вимог законодавства за період проживання в Україні, не відображено, що на даний час син позивачів є громадянином України, позивачі працюють та займаються благодійною діяльністю та мають власне нерухоме майно. Тобто, при винесенні вказаного висновку посадовими особами відповідача не враховано, що позивачі мають стійкий правовий та соціальний зв`язок з Україною».

Такий правовий висновок містить постанова Верховного Суду від 25 листопада 2020 року по справі №810/916/16 (адміністративне провадження № К/9901/34584/18)

На переконання суду цей правовий висновок підлягає застосуванню і до спірних правовідносин, в силу ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 5 ст. 242 КАС України.

Вирішуючи питання про скасування дозволу на імміграцію позивачу Головним управлінням ДМС України в Одеській області, всупереч приписам п. 23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень від 26 грудня 2002 р. №1983, не запитано додаткової інформації та не запрошено для надання пояснень безпосередньо позивача, щодо якого розглядалось питання про скасування дозволу на імміграцію.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) наголосив, що, зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і якість їхніх дій, мінімізують ризик помилки. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. рішення у справі «Лелас проти Хорватії», заява №55555/08, п. 74).

Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16 квітня 2020 року № 495/5105/17, постанова від 13 березня 2020 року № 805/2340/17-а), яка е невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи підчас прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.

Втім вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів: визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.

Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.

Верховний Суд, керуючись принципом правової (справедливої) процедури, який спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи, погоджується з висновками судів, що критерій щодо прийняття рішення з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення випливає з принципу гласності прийняття рішень. Відповідач зобов`язаний був застосовувати цей критерій у процесі прийняття рішення, особливо, якщо воно матиме несприятливі наслідки для особи. Особа, щодо якої приймається рішення, має право бути вислуханою, наводити доводи та докази на їх підтвердження.

Вказані критерії правової (справедливої) процедури спрямовані на обмеження дискреції суб`єкта владних повноважень. Тому, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Повноваження на здійснення дискреції для органу, по суті, дуже часто перетворюється на свавілля, потребує унормованого визначення правової (справедливої) процедури ним самим.

У разі відсутності чітких критеріїв, які визначають правову (справедливу) процедуру органу (суб`єкта владних повноважень), такими критеріями можуть бути приписи частини другої статті 2 КАС України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року по справі № 824/875/19-а (№ К/9901/36324/19).

Необхідно також звернути увагу, що позивач має дитину, яка народилась на Україні, є її громадянином, знаходяться на його утриманні і потребує допомоги, у зв`язку з цим рішення, прийняте відповідачем, порушує не лише права позивача, але й права і інтереси її дитини.

Згідно до вимог ч. 2, 3 ст. 13 Закону України "Про імміграцію" особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Враховуючи те, що вимушений виїзд позивача з території України може позбавити родину законного джерела доходу, а тому рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області тягне за собою порушення інтересів дітей.

Так, відповідно до суєт. 8, 11, 14 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У Преамбулі Закону України "Про охорону дитинства" зазначено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477- IV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу, відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст, 8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСГІЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСГІЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Mouslaquim v. Belgium»).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі «Боррехаб проти Нідерландів», яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі. Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя)

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно матеріалів справи, позивач проживає на території України протягом тривалого часу разом із своєю сім`єю. Відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Крім цього, відповідачем, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певного свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в спірних правовідносинах, суб`єкт владних повноважень, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дітей позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та відповідно, підлягають задоволення.

Згідно з ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 12, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 08.07.2021 року №366007 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Азербайджану ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 видану 22.02.2017 року громадянину Азербайджану ОСОБА_1 .

Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 - адреса: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_6 , телефон: НОМЕР_7

Головне управління Державної міграційної служби України (адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, )

Головуючий суддя Потоцька Н.В.