Справа № 420/4407/19
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4407/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул..Преображенська,44, м.Одеса, 65045) про визнання неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №04-19 від 31.01.2019 року, яким було відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за результатом якого позивач просить: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2019 p. № 04-19, яким було відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2017 році позивачка звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рiшенням Державної міграційної служби України від 31.01.2019 р. № 04-19 Позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 23.07.2019 р. позивачка отримала повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за № 39 від 08.02.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як підставу звернення позивач зазначає, що мiсцем народження позивачки є м. Лапсторха, Абхазія. Ще після конфлікту між Грузією та Російською Федерацією позивач не відчувала себе у безпеці: кожного дня вона проживала у стані страху за своє життя. Позивач вважає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не досліджено всіх обставин залишення позивачкою батьківщини.

Ухвалою суду від 26.07.2019 року було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18.09.2019 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено адміністративну справу до судового розгляду на « 23» жовтня 2019 року о « 11» годині « 30» хвилин за участю сторін.

Ухвалою суду від 23.10.2019 року зупинено розгляд справи до моменту явки в судове засідання перекладача для здійснення перекладу позивачу, але не пізніше 20.11.2019 року.

У судове засідання по справі №420/4407/19 призначене на 20 грудня 2019 року на 12:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Задоволено заяву позивача - відкладено розгляд справи на іншу дату, продовжено зупинення провадження по справі до 05 лютого 2019 року до 12.00 год.

У судове засідання по справі №420/4407/19 призначене на 05 лютого 2020 року на 12:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Здійснено повторний виклик позивача в судове засідання, продовжено зупинення провадження по справі до 17 березня 2020 року до 12.00 год.

У судове засідання по справі №420/4407/19 призначене на 17 березня 2020 року на 12:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. У зв`язку з введеним карантином суд продовжує зупинення провадження по справі до 13 квітня 2020 року до 12.45 год.

У судове засідання по справі №420/4407/19 призначене на 13 квітня 2020 року на 12:45 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. У зв`язку з введенним карантином суд продовжує зупинення провадження по справі. Про дату та час судового засідання сторін буде повідомлено додаткового після закінчення карантину.

У судове засідання по справі №420/4407/19 призначене на 16 березня 2021 року на 12:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Позивач надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Клопотання позивача задоволено - відкладено розгляд справи на іншу дату, здійснено повторний виклик в судове засідання сторін по справі, призначити наступне судове засідання на 17 травня 2021 року на 11.00 год.

У судове засідання по справі №420/4407/19 призначене на 17 травня 2021 року на 11:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Здійснено повторний виклик в судове засідання сторін по справі, призначити наступне судове засідання на 29 липня 2021 року на 11.00 год.

У судове засідання по справі №420/4407/19 призначене на 29 липня 2021 року на 11:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Позивач надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Здійснено повторний виклик в судове засідання сторін по справі, призначити наступне судове засідання на 25 серпня 2021 року на 11.00 год.

У судове засідання по справі №420/4407/19 призначене на 25 серпня 2021 року на 11:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Здійснено повторний виклик в судове засідання сторін по справі, призначити наступне судове засідання на 20 вересня 2021 року на 11.00 год.

У судове засідання по справі №420/4407/19 призначене на 20 вересня 2021 року на 11:00 oсоби, які беруть участь у справі не з`явились. Позивач надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Здійснено повторний виклик в судове засідання сторін по справі, призначити наступне судове засідання на 18 жовтня 2021 року на 11.00 год.

В судовому засіданні у справі №420/4407/19 за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення від 31.01.2019 року призначене на 18 жовтня 2021 року продовжено розгляд справи у письмовому провадженні.

23.08.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить в їх задоволенні відмовити, зазначивши, що факти, повідомлені позивачем стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону. Таким чином, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вiдповiдач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмови визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою без громадянства, країної попереднього постійного проживання є Грузія. Позивачка народилася в с. Лапстарха Гагрського району, за національністю вірменка, за віросповіданням православна християнка. Рідна мова вірменська, також володіє російською мовою. Має незакінчену середню освіту, яку здобула у школі в 1999-2003 роках у смт Гандяді. Позивачка є незаміжньою.

Згідно матеріалів особової справи позивачки, у 1993 році померла її мати, а в 2006 році помер батько. Позивачка має шість сестер, п`ятеро з яких проживають у м. Сочі (РФ), а одна у м. Сухумі. Стосунки з сестрами не підтримує.

Членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій у країні попереднього місця проживання позивачка не була.

До України ОСОБА_1 потрапила нелегально. На маршрутному таксі з м. Гагри дісталася до м. Адлер (РФ), з м. Адлер потягом поїхала до м. Краснодар (РФ). 26.07.2013 року під час здійснення прикордонного контролю потягу на КПП Іловайськ пасажирський парк було виявлено ОСОБА_1 , яка пояснила, що має намір отримати статус біженця в Україні.

26.07.2013 року позивачка звернулася до Головного управління Державної міграційної служби в Донецькій області із заявою №42 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення за захистом в Україні позивачка зазначила загрозу її життю через те, що йде війна, в неї стріляли у 2009 році, її переслідували в Абхазії через те, що вона вірменка, у 2012 року її били за це.

16 серпня 2013 року наказом № 99 першого начальника ГУ ДМС України в Донецькій області у відповідності до ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці невизнаної Україною Республіки Абхазія ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа №2013DN0025.

На підставі наказу ГУ ДМС в Донецькій області № 127 від 29.10.2013 року листом від 01.11.2013 року № 03.3-19225/2 особову справу позивачки №2013DN0025 спрямовано до ГУ ДМС в Одеській області.

Наказом № 130 від 13.11.2013 року особову справу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 № НОМЕР_1 взято на облік до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС в Одеській області та присвоєно реєстраційний № 2013OD0380.

03.04.2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 246-15 позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

24 червня 2015 року ОСОБА_1 отримала повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 261 від 10 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №246-15 від 03 квітня 2015 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 лютого 2016 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У 2017 році ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рiшенням Державної міграційної служби України вiд - 31.01.2019 p. № 04-19 Позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового i захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України вiд 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, Державна міграційна служба України прийняла

23.07.2019 р. позивачка отримала повідомлення видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за № 39 від 08.02.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначену відмову позивач вважає протиправною та звернулась до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до змісту спірного наказу, в якості підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачу слугувала очевидна необґрунтованість заяви.

Судом встановлено, що спочатку позивач звернулася з заявою про надання мiжнародного захисту до ГУ ДМС України в Донецькій області. В якості причини звернення ОСОБА_1 було вказано погрози з боку місцевого населення представників Абхазької Республіки та її зґвалтування у 2009 році.

За результатами розгляду заяви ДМС України було прийнято рішення від 03.04.2015 № 246-15 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач оскаржила його у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29.10.2015 по справі № 815/3822/15 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2016 по справі № 815/3822/15 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду вiд 29.10.2015 - без змін.

26.05.2017 ОСОБА_1 повторно звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стосовно причин повторного звернення за захистом позивач повідомила, що виїхала з Батьківщини через погрози з боку місцевого населення представників Абхазької Республіки. Окрім цього, позивач зазначила, на території що Батьківщини самотнiй жiнцi знаходитись небезпечно та після смерті батька вона залишилась без захисту.

Позивач стверджує, що не має бажання повертатися до країни громадянської належності через те, що там в неї нікого немає, а на території нашої держави їй вже вдалося створити родину.

Посилання позивача у протоколах співбесіди на те, що вона стала жертвою сексуального насильства в країні попереднього місця проживання у 2008 або 2009 році, після чого постійно отримувала погрози та знущання зі сторони абхазців, суд не вважає підставою для надання захисту в Україні. У зв`язку з вчиненням кримінального злочину позивачка зверталася до правоохоронних органів та отримала захист влади, про що сама зазначає у протоколі (винну особу було засуджено).

Доводи позивачки про неправильне визначення належності її до громадянства невизнаної держави суд не бере до уваги, оскільки матеріали особової справи ОСОБА_1 оформлені як на особу без громадянства, і оскаржуване рішення відповідача також прийняте відносно особи без громадянства - ОСОБА_1 .

Посилання позивачки на її сімейний стан також не містить конвенційних ознак (за Конвенцією про статус біженців 1951 року) та ознак згідно ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захистудля надання міжнародного захисту.

Також суд бере до уваги, що позивачка виїжджала до Російської Федерації (м. Сочі), робила спроби отримати російське громадянство, але їй відмовили. При цьому, за міжнародним захистом вона не зверталася.

Крім того, щодо національності та віросповідання, суд зазначає, що приблизно 20% населення Абхазії є вірменами (https://pikabu.ru/story/podrobno_pro_ naselenie_abkhazii_5250998, додаток до висновку № 1) тa бiльшiсть населення є християнами (https://sputnik abkhazia.ru/infographics/20150407/ .html, додаток № 2 до висновку).

Позивач зазначила, що на Батьківщині вона не зазнавала переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань (протокол співбесіди від 24.07.2017, арк. 6). За матеріалами особової справи позивач не зазнавала жодних переслідувань, пов`язаних 3 громадянством, ознаками раси, національністю (етнічною належністю), віросповіданням, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Вказаний висновок підтверджується шляхом опитування позивача та отримання відомостей про відсутність таких переслідувань (протокол співбесіди від 24.07.2017, арк. 6).

Стосовно побоювань залишитись без захисту та зазнати переслідувань з боку місцевого населення, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мiнiмальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

1) реальна спроба обґрунтувати заяву;

2) надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

3) правдоподібність та не суперечність тверджень заявника;

4) заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

5) заявник заслуговує на довіру.

Так, позивач не змогла чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати її у випадку повернення на Батьківщину. Позивач ніколи не переслідувалась за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів (протокол співбесіди від 24.07.2017, арк. б).

Також, за матеріалами особової справи відсутня інформація стосовно переслідування її близьких родичів за конвенційними ознаками та з інших причин, що підтверджується словами позивача (протокол співбесіди від 04.07.2018, арк. 2). Як спостерігається з матеріалів особової справи, деякі близькі родичі досі проживають на території частково визнаної держави Абхазія в м. Сухумi: сестра ОСОБА_2 , інші сестри: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 проживають на території РФ в м. Сочі. Зі слів позивача, вона не підтримує зв`язок із рідними. Матір позивача померла в 1993 році, а батько в 2006 році. За сімейним станом позивач незаміжня, але проживає з громадянином України на установчі дані ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким має спільного сина гр. України на iм`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (документований свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 ).

3 матеріалів особової справи позивача спостерігається, що нею не були наданi жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Також, під час проведення протоколів співбесід, позивач не надала жодних конкретних фактів (свідчень) або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Таким чином, суд погоджується з висновком відповідача про відсутність у позивачки умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для надання статусу біженця.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Як зазначалося вище, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В даному випадку, судом не встановлено існування вищевказаних обставин, які були б підставою для надання позивачці додаткового захисту.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул..Преображенська,44, м.Одеса, 65045) про визнання неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №04-19 від 31.01.2019 року, яким було відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко

.