Справа № 500/2/21
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 рокуЛьвівСправа № 500/2/21 пров. № А/857/6998/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гуляка В.В., Святецького В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі №500/2/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Чепенюк О.В.

справу розглянуто в порядку письмового провадження,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

В С Т А Н О В И В:

04 січня 2021 р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просила визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, оформлене листом від 01.12.2020 № 1900-0303-8/20496, про відмову у призначенні пенсії. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення з 12.11.2020.

Позовні вимоги мотивовано тим, що листом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 01.12.2020 № 1900-0303- 8/20496 їй відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу, з чим апелянт не погоджується та вважає, що з огляду на ухвалення 04.06.2019 Конституційним Судом України рішення № 2-р/2019, яким з 05.09.2019 відновлено дію положення пункту е статті 55 Закону № 1788-ХП в первісній редакції, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, позивачка має право на пенсію за вислугу років, передбаченої пунктом е статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 № 1788-XII (далі Закон № 1788-XII).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржила позивачка, ОСОБА_1 , яка просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що до спірних правовідносин слід застосовувати найбільш сприятливий для цього підхід, а саме ст. 15 та ст. 18 Закону України №103/98-ВР «Про професійну (професійно-технічну) освіту», які відносять навчальний заклад, у якому навчалася позивачка, до вищого професійного училища як різновиду закладу професійно-технічної освіти і який чинний на момент звернення позивачки за призначенням пенсії за вислугу років.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступних міркувань.

Суд апеляційної інстанції з матеріалів справи встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 12.11.2020 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту е статті 55 Закону № 1788-ХII (а.с.18). Як вбачається з розписки-повідомлення, позивач до заяви додала: довідку про присвоєння ідентифікаційного номера; паспорт громадянина України; трудову книжку, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання, довідку з ДПІ про облік як суб`єкта підприємницької діяльності, довідку із СПОВ про заробітну плату з 01.07.2000 по день звернення, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб (а.с.18зворот).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, оформленим листом від 01.12.2020 № 1900-0303-8/20496, позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу, який дає право на призначення такого виду пенсії. Зокрема, у листі вказано, що на момент звернення за призначенням пенсії страховий стаж ОСОБА_1 складає 25 років 02 місяці 10 днів, спеціальний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років в період роботи з 01.08.1995 по 10.10.2017 складає 22 роки 02 місяці 10 днів, тому для призначення пенсії за вислугу років підстав немає (а.с.20-21).

Не погоджуючись із вказаними рішенням, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України Про пенсійне забезпечення застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України Про пенсійне забезпечення. Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Закон № 2148-VIII набрав чинності 11.10.2017.

Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII, за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно зі статтею 7 Закону № 1788-ХІІ звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

За змістом статті 51 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Статтею 52 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту е статті 55.

Відповідно до пункту е статті 55 Закону № 1788-XII (в редакції, що діяла до внесення змін Законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 №213-VIII та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 № 911-VIII), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Згідно з пунктом е статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції Закону № 911-VIII), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.

Проте 04.06.2019 Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту а статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII.

Починаючи з 05.06.2019 положення пункту е статті 55 Закону № 1788-ХІІ діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, яка передбачає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Судом першої інстанції з трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 встановлено, що з 01.09.1992 по 30.06.1995 навчалась у Генічеському медичному училищі; з 01.08.1995 по 10.11.2020 - працювала медсестрою в Бережанській центральній лікарні (записи 1-7) (а.с.16-17).

Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, установлено заклади охорони здоров`я, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років, зокрема, у лікарняних закладах: лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

Таким чином, період роботи позивача на посаді медсестри у Бережанській центральній лікарні належить до спеціального стажу, наявність якого є основною умовою для призначення пенсії за вислугу років.

З оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, оформленого листом від 01.12.2020 № 1900-0303-8/20496 видно, що спеціальний стаж роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років в період роботи з 01.08.1995 по 10.10.2017 складає 22 роки 02 місяці 10 днів.

Однак, період навчання ОСОБА_1 з 01.09.1992 по 30.06.1995 у Генічеському медичному училищі не підлягає зарахуванню до спеціального стажу виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У Законі № 1788-XII йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Водночас згідно з частиною третьою цієї ж статті до стажу роботи, що дає право на призначення трудових пенсій, зараховуються, зокрема, періоди, коли особа не працювала, у зв`язку з навчанням у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до частини першої статті 38 цього Закону №103/98-ВР час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

З матеріалів справи видно, що позивачка у період з 01.09.1992 по 30.06.1995 проходила навчання у Генічеському медичному училищі та здобула кваліфікацію медична сестра, що підтверджується копією диплома молодшого спеціаліста серії НОМЕР_2 , виданого 30.06.1995 та додатку до диплома молодшого спеціаліста НОМЕР_3 (а.с.14-15).

Відповідно до запису № 2 у трудовій книжці ОСОБА_1 01.08.1995 її прийнято на посаду медсестри по обслуговуванню дітей дитячої консультації тимчасово на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до 6-ти років життя - основного працівника Бережанської центральної лікарні (а.с.16).

Відповідно до статті 25 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки Про освіту від 23.05.1991 №1060-XII, який був чинним у період проходження позивачем навчання у Генічеському медичному училищі (далі Закон №1060-XII, у редакції, що діяла на час проходження позивачем навчання), структура системи освіти включає: дошкільне виховання; загальну середню освіту; професійну освіту; вищу освіту; післядипломну підготовку (стажування, клінічна ординатура тощо); аспірантуру; докторантуру; підвищення кваліфікації, перепідготовку кадрів; позашкільне навчання і виховання; самоосвіту.

Відповідно до статті 32 Закону №1060-XII професійними навчально-виховними закладами є: професійно-технічне училище; професійні училища різних рівнів.

Випускникам професійно-технічного училища та інших професійних училищ різних рівнів присвоюється робітнича професія певної кваліфікації відповідно до набутої освіти, кваліфікаційних умінь і навичок.

Статтею 34 Закону №1060-XII передбачено, що вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Як видно з положень статті 36 Закону №1060-XII кваліфікацію спеціаліста з вищою освітою певного професійного спрямування або спеціальності за рівнем молодший спеціаліст забезпечують технікуми, училища, інші навчальні заклади еквівалентного рівня, тому суд апеляційної інстанції вважає, що медичне училище не було закладом професійної (професійно-технічної) освіти, а належало до вищих навчальних закладів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що оскільки позивач у спірний період часу навчалася у вищому навчальному закладі, а можливість зарахування часу навчання до трудового стажу, що дає право на пільги, передбачена лише щодо професійно-технічних навчальних закладів відповідно до статті 38 Закону №103/98-ВР, то відповідач правомірно не зарахував до спеціального стажу ОСОБА_1 період навчання у Генічеському медичному училищі з 01.09.1992 по 30.06.1995. Час навчання позивачки у вищому навчальному закладі (медучилищі) можливо зарахувати виключно до її загального трудового стажу.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, яку висловив Верховний Суд в постановах від 20.02.2019 у справі № 643/11758/16-а та від 10.10.2019 у справі № 676/5212/17.

Врахувавши зазначені викладені обставини, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що станом на 11.10.2017 (дату набрання чинності Закону № 2148-VIII) спеціальний стаж роботи (вислуга років) позивачки становив 22 роки 2 місяці 10 днів та включав період роботи з 01.08.1995 по 10.10.2017 в Бережанській центральній лікарні, відтак ОСОБА_1 не набула права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту е статті 55 Закону № 1788-ХІІ у зв`язку з відсутністю спеціального стажу, який повинен становити не менше 25 років, тому підстави для визнання протиправним і скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, оформленого листом від 01.12.2020 №1900-0303-8/20496, яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, відсутні.

Взявши до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року у справі №500/2/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді В. В. Гуляк
В. В. Святецький