Справа № 420/13063/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, суд -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач просить:

визнати протиправними та скасувати накази командира військової частини НОМЕР_2 № 44 вiд 05.03.2021 р., № 46 від 10.03.2021р., № 123 від 01.04.2021 року;

зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 премію за березень 2021 року у розмірі 4 765,80 грн. (чотири тисячі сімсот шістдесят п`ять гривень 80 копійок).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №44 від 05.03.2021р. матрос ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 з 05 березня 2021 року. Згідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 46 від 10 березня 2021 року матрос ОСОБА_1 прибув з самовільного залишення частини 10 березня 2021 року. Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) № 123 від 01.04.2021р. «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 за їх особистий внесок у загальні результати служби за березень 2021 року» матросу ОСОБА_1 премії не виплачувались. Сума позбавленої премії, яка визначена відповідно до посади та вислуги років, становить 4765,80 грн.

Позивач вважає, що накази командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 44 від 05.03.2021р., № 46 від 10.03.2021р. не можуть бути належними доказами вчинення ОСОБА_1 порушення Дисциплінарного статуту ЗСУ та тим більше не містять ані матеріалів проведеного службового розслідування, ані підтвердження вжиття заходів щодо встановлення обставин події.

Позивач зазначає, що командуванням військової частини НОМЕР_2 не надано жодного доказу того, що ОСОБА_1 не питав дозволу у командування перед тим, як залишити частину 05.03.2021р. та взагалі не надано доказів того, що ОСОБА_1 дійсно був відсутній на території військової частини НОМЕР_2 , відповідальними особами, зокрема, не було складено Акт неприбуття військовослужбовця до місця проходження служби позивачем.

Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_1 не було надано ніякого підтвердження того, що з 05.03.2021р. по 10.03.2021р. він повинен був знаходитися на території військової частини.

Також позивач зазначає, що жодного службового розслідування з приводу нібито самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_2 проведено не було.

Незважаючи на відсутність проведеного службового розслідування за фактом самовільного залишення позивачем військової частини НОМЕР_2 командиром вказаної частини було видано наказ № 123 від 01.04.21 р. яким було прийнято рішення про невиплату ОСОБА_1 щомісячної премії.

Крім цього, позивач зазначає, що командуванням військової частини НОМЕР_2 було складено відповідний протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 172-11 КУпАП відносно ОСОБА_1 та направлено матеріали справи до Біляївського районного суду Одеської області. Провадження по справі у відношенні ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 172- 11 КУпАП закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ч. 2 ст. 38 КУпАП.

Позивач зазначає, що подаючи матеріали до суду командування військової частини тим самим ініціювало притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю до десяти діб в умовах особливого періоду.

За таких обставин позивач вважає, що відносно ОСОБА_1 було розпочато провадження з метою притягнення до адміністративної відповідальності за нібито вчинене ним адміністративне правопорушення, проте справу закрито, тому відсутні підстави для повторного притягнення до відповідальності за ті ж дії, тобто самовільне залишення території військової частини з 05.03.2021 по 10.03.2021 року.

При цьому позивач звертає увагу суду, що командуванням військової частини НОМЕР_4 було застосовано дисциплінарну владу відносно матроса ОСОБА_1 не дочекавшись винесення судового рішення за результатами розгляду адміністративного протоколу, тобто саме командування визнало ОСОБА_1 винним, не очікуючи розгляду справи в суді та прийняття судом законного рішення по справі.

Ухвалою судді від 31.08.2021 року поновлено позивачу строк звернення до суду, прийнято справу до провадження та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

24.09.2021 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №115 від 31.03.2021року, проведеним службовим розслідуванням встановлено факт неприбуття на військову службу та відсутність на військовій службі у період з 05.03.2021 року по 10.03.2021 року матроса ОСОБА_1 . Окрім того, правопорушення підтверджується довідками-доповідями №124 від 05.03.2021 року та №135 від 10.03.2021 року.

Крім того, відповідач зазначає, що після повернення із самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 позивачем було написано рапорт вх. №1366 від 10.03.2021 року, в якому було зазначено, що він прибув до військової частини НОМЕР_4 10.03.2021 року, приступив до виконання службових обов`язків та попередньо перебував у самовільному залишенні військової частини з 05.03.2021 року.

Відповідач вважає, що фактично вищевказаним рапортом, позивач визнав свою незаконну відсутність на військовій службі. Підтверджуючих документів про законність відсутності на військовій службі позивач не надав.

08.10.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що з доданої до відзиву копії рапорту ОСОБА_1 вбачається, що він прибув до військової частини НОМЕР_2 10.03.2021р. та приступив до виконання службових обов`язків, попередньо був у СЗЧ з 05.03.2021 р.

Позивач зазначає, що вказаний рапорт було написано ним під тиском командування військової частини, відповідно до наданих пояснень Позивача, він пішов 05.03.2021р. з військової частини через погане самопочуття. Більш того, командуванням військової частини НОМЕР_2 було повідомлено позивачу, що без подання вказаного рапорту його не зарахують на всі види забезпечення та на продовольче забезпечення через військову частину НОМЕР_5 .

Позивач звертає увагу, що він неодноразово звертався до командування з проханням направити його на проходження медичного обстеження, проте звернення ОСОБА_1 командуванням військової частини НОМЕР_4 було проігноровано та на медичне обстеження позивача направлено не було, незважаючи на його скарги на погане самопочуття, зокрема, біль у спині.

ОСОБА_1 було направлено на проходження медичного обстеження лише після подання численних скарг. Так, відповідно до Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 6299 від 13.07.2021р. наданої Військово-медичним клінічним центром Південного регіону, ОСОБА_1 було направлено в стаціонар 30.06.2021 року, Позивач надійшов у неврологічне відділення стаціонару 01.07.2021 р. та був виписаний 13.07.2021р. За результатами медичного обстеження було встановлено діагноз між хребцевий остеохондроз С5-С6, деформуючий спондильоз Тh4-Тh6, ункоартроз С5-С6 справа без порушення функції

Позивач зазначає, що ігнорування командуванням військової частини скарг на самопочуття призвело до погіршення стану здоров`я позивача та врешті спричинило непридатність до служби у морській піхоті.

Під час службового розслідування Відповідачем жодним чином не було перевірено причини відсутності ОСОБА_1 з 05.03.2021р. по 10.03.2021р., незважаючи на те, що він пояснив відсутність на службі через погане самопочуття, жодним чином не було встановлено його місцезнаходження.

Відповідачем до відзиву додано копію Наказу командира військової частини НОМЕР_4 (з основної діяльності) № 115 від 31.03.2021р. «Про результати службового розслідування відносно неприбуття на військову службу матроса ОСОБА_1 ». У вказаному наказі не зазначено, які саме вимоги статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту ЗС України порушено позивачем ОСОБА_1 . Відповідач лише робить посилання на статті Статутів, які встановлюють загальні обов`язки військовослужбовців. Відповідач, посилаючись на те, що нібито ОСОБА_1 не прибув на військову службу без поважних причин, не надає жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 дійсно не мав поважних причин невиходу на військову службу та дійсно не сповістив командира про причини відсутності.

Відповідачем не надано жодних доказів того, що ОСОБА_1 дійсно не відповідав на телефонні дзвінки та зник у невідомому напрямі нікого не попередивши, також відсутні докази того, що командування військової частини НОМЕР_2 будь-яким способом намагалося встановити місцезнаходження ОСОБА_1 .

Позивача не було ознайомлено з результатами службового розслідування щодо неприбуття його на військову службу, не було взагалі повідомлено про проведення командуванням військової частини такого розслідування.

На думку Позивача, службове розслідування повинно проводитися повно, об`єктивно та безсторонньо, з метою встановлення всіх обставин, які передували події відносно якої проводиться службове розслідування, проте при винесенні Наказу № 115 від 31.03.2021р. командуванням не було здійснено взагалі ніякої перевірки ані інформації, наданої ОСОБА_1 , ані наданої командиром десантно-штурмової роти старшого лейтенанта ОСОБА_2 , ані наданих пояснень лейтенантами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позивач не був обізнаний про проведення відносно нього службового розслідування, не мав можливості надати докази, висловити зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, не був ознайомлений з результатами розслідування.

Відповідачем було притягнуто ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності всупереч вимогам Статуту, Наказ № 115 від 31.03.2021р. ОСОБА_1 не надавався для ознайомлення, Позивач був позбавлений можливості оскаржити його до командування вищого рівня та до суду.

Ухвалою суду від 27.10.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до наказу командира військової частини (по стройовій частині) №44 вiд 05.03.2021 року, на підставі рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_2 , №1244 від 05.03.2021 року, встановлено факт самовільного залишення частини з 05 березня 2021 року матросом ОСОБА_1 , гранатометником 2 штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти, у зв`язку з чим його знято зі всіх видів забезпечення та продовольчого забезпечення.

Відповідно до наказу командира вiйськової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №46 вiд 10.03.2021 року, на підставі рапорту матроса ОСОБА_1 №1366 від 10.03.2021 року, встановлено факт прибуття з самовільного залишення частини 10 березня 2021 року матрос ОСОБА_5 , гранатометника 2 штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти, у зв`язку з чим його зараховано на всі види забезпечення та продовольчого забезпечення.

Зазначені обставини також підтверджуються довідкою за фактом залишення військової служби №124 від 05.03.2021 року та довідкою за фактом прибуття після самовільного залишення частини №125 від 10.03.2021 року.

Судом встановлено, що за фактом неприбуття до військової частини ОСОБА_1 було проведено службове розслідування, призначене наказом від 09.03.2021 року №76, за результатом якого прийнято наказ від 31.03.2021 року №115, в якому зазначено, що в ході службового розслідування встановлено, що відповідно довiдки-доповiдi № 124 вiд 05.03.2021, 5 березня 2021 року о 08.00 годин під час ранкового шикування особового складу десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_2 було виявлено відсутність гранатометника 2 штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_2 матроса військової служби за контрактом ОСОБА_1 , про що була зроблена доповiдь за підпорядкованістю. Вiдповiдно до довiдки-доповіді № 135 від 10.03.2021 о 08.00 10.03.2021 матрос ОСОБА_1 прибув до військової частини НОМЕР_2 та приступив до виконання службових обов`язків. Як вбачається з пояснень матроса ОСОБА_1 у період з 05.03.2021 по 10.03.2021 вiн був відсутній на вiйськової службі у зв`язку з тим, що 05.03.2021 року у нього було погане самопочуття. У зв`язку з цим вiн покинув розташування військової частини НОМЕР_2 . Таким чином, військовослужбовець служби за контактом матрос ОСОБА_6 не прибув на військову службу без поважних причин, разом із тим самим порушив статтю 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 31.03.2021 року №115 наказано: за порушення вимог статей 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1-4 Дисциплінарного статуту ЗС України, на гранатометника 2 штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_6 матроса ОСОБА_1 накласти дисциплінарне стягнення ,,Сувора догана" відповідно до пункту "в" статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України; помічнику командира батальйону з фінансово економічної роботи капітану ОСОБА_7 позбавити матроса ОСОБА_1 премії за березень місяць 2021 року в повному обсязі; заступнику командира десантно-штурмової роти з морально психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 старшому лейтенанту ОСОБА_8 оформити належним чином матеріали військового адміністративного правопорушення за ч.4 ст.172-11 КУпАП відносно матроса ОСОБА_1 та направити матеріали на адресу Біляївського районного суду Одеської області.

Відповідно до наказу №123 від 01.04.2021 року «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 за їх особистий внесок у загальні результати служби за березень 2021 року», матросу ОСОБА_1 премія не виплачувалась. Сума позбавленої премії, яка визначена вiдповiдно до посади та вислути років, становить 4765,80 грн.

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 11 червня 2021 року по справі № 496/2115/21 закрито провадження відносно ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених частиною 2 статті 38 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" № 551-XIV від 24.03.1999р. затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (далі - Дисциплінарний статут Збройних Сил України), який визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Відповідно до вимог статей 1, 2 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Згідно ст. 7 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.

Відповідно до ст. 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення корупційних діянь чи інших правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.

Згідно ст. 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Статтею 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Згідно ч. 1 ст. 106 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України усі заохочення та дисциплінарні стягнення, передбачені цим Статутом, у тому числі і заохочення, оголошені командиром усьому особовому складу підрозділу (команди), військової частини, заносяться у тижневий строк до службової картки військовослужбовця (додаток 3 до цього Статуту).

Підстави, порядок призначення і проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, які допустили правопорушення (порушення військової дисципліни та громадського порядку) визначено Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Збройних силах України, яка затверджена Наказом Міністра оборони України №82 від 15.03.2004 р. та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 30.03.2004 року за № 385/8984 (далі - Інструкція №82).

Пунктом 1.2. Інструкції №82 визначено, що службове розслідування проводиться у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, що загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення або заподіяло матеріальну чи моральну шкоду; невиконання або недбалого ставлення до виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичної сили, зброї або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільного населення; порушення правил несення вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити тяжкі наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів. Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових осіб.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції №82, рішення про проведення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові особи у разі необхідності клопочуть за підпорядкованістю про призначення службового розслідування. Міністр оборони України та начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України та їх заступники можуть призначати службові розслідування безпосередньо або доручати їх проведення підпорядкованим посадовим особам.

Згідно п.1.5 Інструкції №82 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. У наказі зазначаються підстави для призначення розслідування, особа (якщо вона встановлена), стосовно якої воно має бути проведено, термін проведення та посадові особи, яким доручено його провадження. Службове розслідування може бути проведено особисто командиром (начальником) чи доручено іншій посадовій особі. У разі потреби залучення фахівців до проведення службового розслідування командиром (начальником) призначається комісія у складі групи фахівців на чолі з головою комісії, про що оголошується в наказі.

Пунктами 1.6, 1.7 Інструкції №82 визначено, що службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено посадовою особою, якою він призначений, або старшим начальником, але не більше як на один місяць. У термін службового розслідування не включається час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці або на лікуванні. До участі у проведенні розслідування не повинні залучатися особи, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особи, які особисто зацікавлені в його результатах.

Начальник (командир) зобов`язаний призначити службове розслідування не пізніше триденного терміну з моменту, коли йому стало відомо про факт учинення правопорушення, подію, що потребують з`ясуванню обставин, за яких вони сталися.

Відповідно до ст.4.3 Інструкції №82, після підписання акт службового розслідування подається на розгляд посадовій особі, яка призначила розслідування. До акта додаються всі матеріали розслідування

Частиною 4 ст. 4.3 Інструкції проведення розслідування ЗСУ встановлено, що за результатами бесіди оформляється аркуш бесіди із зазначенням дати її проведення, а також заперечень, прохань (побажань) особи, стосовно якої проведено службове розслідування. Аркуш бесіди підписується особою, яка проводила бесіду, військовослужбовцем, з яким вона проводилась, присутніми посадовими особами та його безпосереднім начальником.

Відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут внутрішньої служби ЗСУ), визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Згідно ст. 6 Статуту внутрішньої служби ЗСУ внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Абзацом 12 ст. 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема: додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Згідно ст.26 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Пунктами 84, 85 та 87 Дисциплінарного статуту передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене після шести місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Отже аналізуючи наведені норми, слід зазначити, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення за видами, встановленими ст. 48 Дисциплінарного статуту. При цьому, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування, яке має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником) і дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення.

Відповідно до ст. 86 Дисциплінарного статуту якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає, що позивачем не заперечується факт залишення військової частини.

Зазначені обставини знайшли своє відображення у наказі командира військової частини (по стройовій частині) №44 вiд 05.03.2021 року, наказі командира вiйськової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №46 вiд 10.03.2021 року, а також довідках №124 від 05.03.2021 року та №125 від 10.03.2021 року.

10.03.2021 року ОСОБА_1 подав рапорт, в якому, серед іншого, зазначив, що 10.03.2021 року приступив до виконання службових обов`язків, попередньо був у СЗЧ з 05.03.2021 року.

З відповіді на відзив також вбачається, що позивач був відсутній у військовій частині в період з 05.03.2021 року. Зокрема позивач зазначає, що 05.03.2021 року пішов з військової частини через погане самопочуття.

На підтвердження зазначених обставин позивачем не надано до суду жодних доказів, зокрема доказів на підтвердження того, що він звертався до лікарні або інших медичних установ тощо.

При цьому суд відхиляє посилання позивача на виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 6299, оскільки дана виписка датована 13.07.2021р., тобто значно пізніше ніж 05.03.2021 року.

Відповідно до п. 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

Таким чином у разі поганого самопочуття позивач повинен був повідомити свого безпосереднього начальника, а не залишати військову частину.

Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до командування з проханням направити його на проходження медичного обстеження, але його звернення були проігноровані, проте суд зазначає, що позивачем на підтвердження зазначених обставин не надано жодних належних та відповідних доказів.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування наказів командира військової частини НОМЕР_2 № 44 вiд 05.03.2021 р., № 46 від 10.03.2021р.

При цьому суд зазначає, що за фактом неприбуття до військової частини ОСОБА_1 було проведено службове розслідування, результати службового розслідування було оформлено наказом №115 від 31.03.2021 року, яким, серед іншого наказано позбавити ОСОБА_1 премії за березень місяць 2021 року в повному обсязі.

Позивач зазначає про численні порушення допущені відповідачем в ході службового розслідування.

Разом з цим суд зазначає, що питання щодо правомірності службового розслідування, висновки за результатом його проведення та наказ №115 від 31.03.2021 року не є предметом розгляду по даній справі, оскільки позивачем не оскаржуються.

Як встановлено судом, відповідно до наказу №123 від 01.04.2021 року «Про преміювання військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 за їх особистий внесок у загальні результати служби за березень 2021 року», матросу ОСОБА_1 премія не виплачувалась. Сума позбавленої премії, яка визначена вiдповiдно до посади та вислути років, становить 4765,80 грн.

Відповідно до п. 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

З огляду на зазначене та враховуючи встановлення судом факту самовільного залишення позивачем військової частини, суд вважає що позивача обґрунтовано було позбавлено премії, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу №123 від 01.04.2021 та як наслідок відсутні підстави для зобов`язання військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 премію за березень 2021 року.

При цьому суд зазначає, що закриття провадження відносно ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 172-11 КУпАП на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених частиною 2 статті 38 цього Кодексу жодним чином не впливає на розгляд даної справи, оскільки притягнення до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості притягнення до інших видів юридичної відповідальності: кримінальної, адміністративної, матеріальної.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів позивача, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139. 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.