Справа № 420/11534/21
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування п.2 протоколу від 03.12.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

06 липня 2021 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, у якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати пункт 22 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 03.12.2020 року №157, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначені та виплаті одноразової грошової допомоги;

зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії.

Ухвалою суду від 09 липня 2021 року адміністративний позов було залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю вимогам ч. 4 ст. 161 КАС України, а також на підставі ч.1 ст.123 КАС України.

Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.

Ухвалою суду від 27 серпня 2021 року суд ухвалив залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Ухвалено витребувати від Міністерства оборони України належним чином засвідчені копії заяви та пакету документів, з якими ОСОБА_1 звертався до Міністерства оборони України/Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 17.09.2020 року інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, а також інформацію у вигляді належним чином засвідчених письмових доказів стосовно виду військової служби, під час проходження якої позивач отримав захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби; дату звільнення з військової служби; інформацію стосовного повідомлення ОСОБА_1 про прийняте рішення на підставі протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 03.12.2020 року №157, яким позивачу відмовлено у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги; інші наявні докази, що мають відношення до предмета спору. Витребувати від Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки інформацію у вигляді належним чином засвідчених письмових доказів стосовно повідомлення та вручення ОСОБА_1 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 03.12.2020 року №157, яким позивачу відмовлено у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги; розписку про вручення позивачу Витягу з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 03.12.2020 року №157; інші наявні докази, що мають відношення до предмета спору. Зобов`язати Міністерство оборони України та Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки надати до Одеського окружного адміністративного суду витребувані докази протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він проходив службу у Збройних Силах України та є інвалідом ІІІ групи з 1999 року внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. В подальшому, у 2019 році позивача визнано особою з інвалідністю ІІ групи та позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою про отримання одноразової грошової допомоги, проте, отримав відмову у її виплаті. Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

17 вересня 2021 року до суду (вх.№51585/21) від Міністерства оборони України надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що позивач у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням, що не є тотожнім одноразовій грошовій допомозі, крім того, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності більш через два роки після визнання його особою, що має ІІІ групу інвалідності.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом на позовну заяву, дослідивши обставини, якими сторони обґрунтовує свої вимоги, суд встановив наступне.

Відповідно до витягу із акту огляду МСЕК серії 2-18ОА №061031 від 06.09.1999 (а.с.79), ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №224 від 22.11.1999 (а.с.82), майора ОСОБА_1 , начальника розвідки, звільненого наказом М.О. України Командувача Сухопутними військами Збройних Сил України від 05.10.1999 №257 з військової служби в запас за пунктом 65 підпунктом «в» (за станом здоров`я) з 22.11.1999 виключено зі списків частини.

Відповідно до витягу із акту огляду МСЕК серії 2-18ОА №004265 від 29.09.2008 (а.с.80), ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби.

Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК серії 12ААБ №245555 від 08.10.2019 (а.с.81), ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби.

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки із заявою (а.с.77-78) про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності.

Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки на адресу Міністерства оборони України направив висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги (а.с.76) у якому зазначив, що ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності у 1999 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги та групу інвалідності змінено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності.

Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки на адресу ОСОБА_1 скерувало лист №206 від 11.01.2021 (а.с.64), яким довів до відома зміст витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №157 від 03.12.2020.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №157 від 03.12.2020, затвердженого Міністром оборони України 07.12.2020 (а.с.18 та а.с.65), розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги: « 22.Майору в запасі ОСОБА_1 (Одеський ОТЦКСП), якого 22.11.1999 звільнено з військової служби та 06.09.1999 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія 2-18ОА №061031 від 06.09.1999), а 17.09.2020 під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія 12ААБ №245555 від 17.09.2020).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа №1-7/99) до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мати місце.

Заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 1999 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Крім цього, згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності.

Аналогічна позиція наведена в постановах Верховного Суду від 20.05.2019 справа №2040/5686/188 та від 21.08.2019 справа №806/2187/18.

Заявнику групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності».

Вважаючи протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення ІІ групи інвалідності, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як інваліду ІІ групи.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою до Міністерства оборони України) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч.9 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок №975.

При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року №1331;

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Інвалідність ІІ групи позивачу встановлено 08.10.2019, отже саме з цієї дати у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.

Водночас, станом на 1999 рік (встановлення позивачу вперше інвалідності ІІІ групи) не існувало правової норми щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги такій категорії військовослужбовців.

На час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, а саме Порядок №975.

Такого висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 26 червня 2018 року (справа № 750/5074/17).

Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на момент отримання позивачем ІІІ групи інвалідності, було передбачено, що Військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Частина 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою встановлено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права, набрала чинності лише з 01 січня 2014 року відповідно до пункту 1 Перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців" № 5040-VI від 04 липня 2012 року.

Суд підкреслює, що отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому тієї чи іншої групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги.

Днем виникнення права на одноразову грошову допомогу у позивача відповідно до приписів пункту 3 Порядку № 75 є жовтень 2019 року (встановлення ІІ групи інвалідності при повторному огляді), а відтак виплата одноразової грошової допомоги повинна здійснюватися на підставі нормативно-правових актів, які були чинні на момент встановлення позивачу інвалідності ІІ групи.

Згідно з пунктом 8 Порядку №975 та абзацу 1 зазначеного пункту, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Згідно з частиною четвертою статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка набрала чинності з 01 січня 2014 року, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Надалі, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (який набрав чинності з 01 січня 2017 року) частину четверту статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено абзацом другим, яким передбачено: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.

Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності.

З огляду на вищевикладене, право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду. Передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року, а зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після).

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 240/10153/19 та у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №806/2187/18, від 20 лютого 2020 року у справі №806/714/18, від 04 березня 2020 року у справах №240/5688/18 та №240/5765/18, від 12 березня 2020 року у справі №280/148/19, від 30 липня 2020 року у справі №540/2329/18, від 20 серпня 2020 року у справі №240/2269/19 і суд не вбачає підстав для відступу від вказаної позиції.

Як вбачається із вищевказаних висновків, пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено вирішення питання виплати шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували.

Одночасно, цією нормою також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.

Проте, ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я, втрачають право на виплату одноразової грошової допомоги, в тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.

Таким чином, дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має.

Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно.

При цьому, держава, незалежно від завершення цього дворічного строку, зберігає для такої особи всі інші, окрім права на отримання одноразової грошової допомоги, гарантії права на соціальний захист, гарантованого, зокрема частиною п`ятою статті 17 (держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей) та статтею 46 Конституції України (Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними), які деталізовані в низці Законів України та підзаконних нормативно-правових актах.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 1.380.2019.006957.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що оскільки з дня встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності (1999 рік) до дня встановлення ІІ групи інвалідності (2019 рік) минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch v. the United Kingdom,» № 44277/98, п. 37).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany», № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74).

Таким чином, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань».

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не мав законних сподівань на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення ІІ групи інвалідності у 2019 році.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати, які підлягають розподілу, у справі відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (ч. 6 ст. 120 КАС України).

У зв`язку із перебуванням судді у відпустці у період з 19.10.2021 року по 27.10.2021 року включно, повний текст рішення, в силу положень ст.120 КАС України, складений 28 жовтня 2021 року (з урахуванням вихідних та святкових днів).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 262, 295, КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування п.2 протоколу від 03.12.2020 року та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Відповідач: Міністерство оборони України (проспект Повітрофлотський, буд.6, м.Київ, 03168, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (вул. Пироговська, буд.6, м.Одеса, 65044, )

Суддя О.В. Глуханчук

.